De helliges samfund
Fællesskabet
375
			Mel.: Henrik Rung 1857
				Th. Laub 1916
1	Alt står i Guds faderhånd,
	hvad han vil, det gør hans Ånd;
	af Guds nåde, til Guds ære
	evig glade vi skal være
	i vor Herres Jesu navn.
	
2	Sikre på, vor arv og løn
	er med Guds enbårne Søn,
	af Guds nåde, til Guds ære
	evig glade vi skal være
	i vor Herres Jesu navn.

3	Fælles om hans liv og fred,
	lys og kraft og herlighed,
	af Guds nåde, til Guds ære
	evig glade vi skal være
	i vor Herres Jesu navn.
				N.F.S. Grundtvig 1856.

376
			Mel.: Th. Laub 1917
1	Lyksaligt det folk, som har øre for klang
			herovenfra!
	Det nynner alt her på den evige sang:
			Halleluja!
	så alle Guds engle forundres på,
	hvor himmelsk de jordiske klokker slå,
	når Ånden med støvhjertets tunger
	dets dybeste længsel udsjunger.

2	Lyksaligt det støv, som i Skaberens hånd
			kom Gud så nær,
	oplivet af ham med en kongelig ånd
			til heltefærd,
	begavet i nåde med hånd og mund
	til gavn og til glæde i allen stund,
	at ligne sin Gud på det bedste
	og tale med ham som sin næste!

3	Lyksaligt det hjerte i menneskebryst
			med frygt og håb,
	som lifligt bevæges ved Himmelens røst
			og Åndens råb!
	Det værelse har i sin hytte lav
	til længselen dyb som det store hav,
	til håb, der sig højere svinger
	end ørne og engle på vinger.

4	Lyksalig den tunge i menneskemund
			med liv og røst,
	som slår sine rødder i hjertelig grund
			til evig trøst,
	som skinner af lyset i livets ord,
	som gløder af ilden på nådens bord
	og skænker de hjerter, som græde,
	Guds fred og den himmelske glæde!

5	Lyksaligt det folk, som har Jesus til drot,
			Marias søn,
	som søskende hans har de alle det godt
			i lys og løn:
	Guds-freden i hjerte, Guds ord i mund,
	med herlighedshåbet i allen stund,
	thi de, som Gud Faders udkårne,
	har børnekår med Hans Enbårne.

6	Lyksalig hver sjæl, som i Frelserens navn
			af nådens hånd
	fik bod for sin vånde og for alt savn
			med liv og Ånd:
	med Faderens Ånd og med Sønnens liv,
	med palmernes dyd 1 i et skud af siv,	
	med kraften som klarhedsbeviset,
	med nøglerne til Paradiset!

	1  kraft
				N.F.S. Grundtvig 1852-53.

377
			Mel.: Halle 1704
1	I Herrens udvalgte, som hellighed øve,
	hvor står det med kærligheds vigtige prøve?
		Står I ret forbundne ved enigheds ånd?
		Har intet forvirret det liflige bånd?
	Vor Fader i Himlen kan hjerterne kende;
	hvor kærlighed fattes, har troen en ende,
	den Højestes flamme bør himmelhøjt brænde.

2	Så snart vi er ovenfra fødte og bårne,
	af Jesus vi ere til brødre udkårne,
		én Fader, én tro og én Ånd og én dåb,
		én vej til at vandre, et eneste håb
	kan brødrenes hjerte aldeles forbinde;
	vi kunne ej andet end kærlighed finde,
	mistænksomhed, vrede og tvedragt forsvinde.

3		Vor moder her overntil mener det samme
	og favner os alle i kærligheds flamme;
		på højhed i verdens her bliver ej set,
		thi samlingen er udi ydmyghed sket;
	hvor tvedragt og idel splidagtighed gøres,
	og kærlighed bare af munden kan høres,
	dér kan man til englenes selskab ej føres.

4		Hvad jeg er, min broder, det er du og blevet,
	vi begge vort navn fik i Himlen indskrevet;
		til Himlen står al vor forlængsel og tørst,
		hver haster og stræber at komme der først,
	dog elsker den ene den anden af hjerte,
	som Jesus, vor frelser og broder, os lærte,
	den ene fornemmer den anden hans smerte.
		
5	Så lader os glædes og elske af hjerte,
	forsøde hverandre den bitreste smerte,
		forbindes i Ånden tilsammen som én,
		at kærlighed findes oprigtig og ren,
	og lader vor Fader en frydesang høre!
	Det skal ham hans hjerte usigelig røre,
	skønt børnene kan det kun stammende gøre.
	
6	I Himlen vi bedre skal høje på tonen,
	når brødrene samlede træder for tronen
		i heftigste lue og dejligste rang,
		med lifligste harper og sødeste sang.
	Så løfter op samlede hjerter og hænder,
	og længes at sankes, hvor striden sig ender,
	og kærligheds lue evindelig brænder!

	1  kunstfærdigt
				Christian Andreas Bernstein 1704. 
				Hans Adolph Brorson 1734.

378
Mel.: Hvad kan os komme til for nød
1	Hvor kan jeg noksom skønne på
og værdelig begrunde,
at verden, som i synden lå,
Gud ville dog forunde
sit saligheds og livsens ord,
ja dåben og sit nadverbord,
hvorved den hjælpes kunne!

2	Og at vi kan hans nåde tro,
han lærere os sender,
hans ord og sakramenter to
de har i mund og hænder,
og med formaning til enhver
de deler ud, hvad Herrens er;
gid vi den nåde kender!

3	Den, som i sind nedslagen er,
Guds trøst vi bør tilsige,
og hjælpe op med stort begær
den faldne, skrøbelige,
og ondt med ondt ej lønne så,
at vi fra kærligheden gå
og miste så Guds rige.

4	Gid Jesu glæde i os bo,
og bønnens Ånd os røre,
at vi vor Gud med fred og ro
taksigelse kan gøre
og aldrig stå hans Ånd imod,
men tro hans ord, af hjerte-rod
det elske, ære, høre!

5	Giv os, o Gud, din Helligånd,
hvorved vi ret kan prøve
hver lærdom og med sund forstand
os i den sandhed øve,
og sky al ondskabs skam og skin,
at ikke med et urent sind
Guds Ånd vi skal bedrøve!

6	Men fredens Gud i kærlighed
os så tilsammen binde,
at i hans kraft vi blive ved
et helligt navn at vinde,
så sjæl og ånd og legem må
på Kristi dag fuldkommen stå,
Guds salighed at finde!
1. Tess. 5,12-23
Thomas Kingo 1699. Bearbejdet 1854

379
			Mel.: Chr. Barnekow 1878
				Th. Laub 1913
1		Der er en vej,
		som verden ikke kender:
		Den “livets vej”,
		som ej er gjort med hænder,
		en løngangssti
		hver sten forbi
	til livets land med glædens kilder.

2		Sig åbne må
		de tykke, mørke skove,
		os bære må
		den skøre, falske vove;
		det høje fjeld,
		det skumle Hel
	kan livets vej for os ej spærre.

3		Just for de små
		er løngangsstien lavet
		til trygt at gå
		i ørken og på havet,
		på troens grund
		i allen stund,
	ved midnatstid som midt om dagen.

4		Den vej på jord
		til Himlens høje sale
		sig sælsomt snor
		igennem skyggedale;
		som solsprængt sky
		af dagen ny
	på Herrens vej er hver en skygge.
	
5		Vel tornestrø’t
		er stien somme steder,
		men rosenbødt,
		som sorgen er med glæder;
		af Jesu røst
		opvokser trøst,
	med rosen læges tornestikket.
	
6		Den vej på jord
		til livets land og lykke
		er Jesu ord
		med stråleglimt i skygge;
		de strækker sig
		til Himmerig,
	hvor de kom fra, hvor de har hjemme.

7		Med Jesu Ånd,
		Guds menigheds af nåde,
		vi hånd i hånd
		på kærlig børnemåde
		går trøstig frem
		til glædens hjem,
	til Fader-huset i det høje.

8		Alt som vi gå,
		vi dog af Gud oplæres
		til at forstå,
		vi hæves og vi bæres
		i ledebånd
		af livets Ånd
	og af vor Faders engleskare.
				N.F.S. Grundtvig 1856-60.

380
		Mel.: J.P.E. Hartmann 1860
			Kom, Gud Faders Ånd fuldgod
1	Op dog, Zion! ser du ej
	sejrens palmestrø’de vej
	til Guds hus i Himmerig!
	Den er og beredt for dig.
	
2	Korset vel for øje står,
	langs med svælget vejen går,
	men hvor Herren har sin gang,
	dér er englevagt og sang.

3	Klippegrund gør foden fast,
	frygten flyr for håb i hast,
	troen står, hvor tvivlen faldt,
	kærlighed forsøder alt.
	
4	Troens ord med sandheds Ånd
	os ledsager hånd i hånd;
	Åndens glød og Herrens røst
	skænker os en evig trøst.
	
5	Paradisets vin og brød
	styrker os i liv og død,
	kæmpeskridt vi gør opad
	til den hellige Guds stad.
	
6	Dér er gammen, fred og ro,
	dér vi skal for evig bo,
	gå, som under grønne lind,
	til vor Herres glæde ind.
				N.F.S. Grundtvig 1851 og 1856. 

381
		Mel.: Befal du dine veje
			Jeg ved, på hvem jeg bygger
1	Igennem nat og trængsel
		går sjælens valfartsgang
	med stille håb og længsel,
		med dyb forventnings sang.
	Det gennem natten luer,
		det lysner gennem sky
	til broder broder skuer
		og kender ham på ny.

2	Vor nat det lys oplive,
		som aldrig slukkes ud;
	ét sind os alle give
		i trængsel trøstens Gud;
	ét hjerte kærligt lue
		i hver korsdragers bryst,
	én Gud, til hvem vi skue,
		én tro, ét håb, én trøst!

3	Én røst fra tusind munde,
		én ånd i tusinds røst,
	én fred, hvortil vi stunde,
		én frelsens, nådens kyst,
	én sorg, ét savn, én længsel,
		én Fader her og hist,
	én udgang af al trængsel,
		ét liv i Jesus Krist!

4	Så gå vi med hverandre
		den store pilgrimsgang.
	Til Golgata vi vandre
		i ånd, med bøn og sang.
	Fra kors, fra grav vi stige
		med salig lov og pris
	til Den Opstandnes rige,
		til frelsens Paradis.
				Rom 15,4-9; Ef 4,4-8
				B.S. Ingemann 1843.

382
			Mel.: Guds godhed vil vi prise
1	Kom, brødre, lad os ile,
	vor aften kommer nær!
	Det farligt er at hvile
	i denne ørken her.
	Kom, lad os fatte mod
	i Åndens kraft at vandre
	til Himlen med hverandre,
	så bliver enden god!

2	Det skal os ej fortryde
	den trange vej at gå;
	Gud vil os bistand yde
	og trofast med os stå.
	Frisk, brødre, frygter ej!
	For verden ingen grue,
	den lokke eller true,
	hver gå kun frisk sin vej!

3	Kom, lad os trøstig vandre
	vor korte valfartsgang
	og styrke så hverandre
	ved håb og bøn og sang!
	Som gode børn vi må
	på vejen ikke stride,
	Guds engle ved vor side
	som vore brødre gå.

4	De stærkere de svage
	skal hjælpe frem; vi må
	hinanden bære, drage,
	i kærligt samfund gå.
	Kun frejdigt frem! enhver
	sig selv for intet agte
	og kun derefter tragte,
	at Gud ham alting er!

5	Det skal ej længe vare,
	hold kun et lidet ud,
	så skal vi hjemad fare
	til Himlen, til vor Gud!
	O, hvilken salighed,
	når vi med alle fromme
	hjem til vor Fader komme
	og få en evig fred!
				Gerhard Teerstegen 1738. 
				E.O. Schwartzkopf ? før 1753.

383
			Mel.: Th. Laub 1923
1	Det er så yndigt at følges ad,
	hvor banet vejen er på det jævne,
	og vejen går til Guds-fredens stad
	med al den herlighed, mund kan nævne.
		I Davids-staden 
		er guld på gaden
		kun overfladen 1,	
		o, Gud ske lov!

2	Det er så lifligt hos Gud at bo
	med søskendhjerte i fælleshjemmet,
	hvor Himmel-glæder som roser gro,
	hvor hjertesorgen som synd er fremmed,
		hvor kærligheden
		har plantet Eden
		med Himmel-freden,
		o, Gud ske lov!

3	Ja, det er saligt at følges ad
	med Jesus selv, i sit navn os givet,
	til kærlighedens guldprude stad,
	hvor Gud er lyset såvel som livet,
		hvor troen hviler,
		hvor håbet smiler,
		kun evig iler
		vort Gud ske lov!

	1  Åb 21,21
				N.F.S. Grundtvig 1861.

384
			Mel.: Vor tro er den forvisning på
				Hvad kan os komme til for nød
1	Til klart Guds ansigt vi skal se
	og ret hans hjerte kende,
	Guds gerning hos os dyder tre
	begynde og fuldende:
	Med Kristus kom de ovenned,
	og tro og håb og kærlighed
	er navnet på de trende.

2	Vor tro er ej på, hvad som helst
	man kristendom vil nævne,
	men på ham, os har skabt og frelst
	og fører på det jævne,
	og så på alt, hvad sandheds Ånd
	os leder til med kærlig hånd,
	alt efter hjertets evne.

3	Vort håb er ej på drømme bygt,
	i luften ej det svæver,
	men hviler på Guds-ordet trygt
	og på, hvad hjertet kræver:
	at hvile sødt hos Gud i fred
	og frydes ved hans herlighed,
	det håb i sky os hæver.

4	Vor kærlighed ej blusser vild,
	i røg sig ej indsvøber,
	men brænder klar med lue mild
	for ham, som dyrt os køber;
	den lever af hans læbers ord,
	opvokser til ham ved hans bord
	og i hans dyd sig øver.
	
5	Om julen synger troen bedst
	med engletoner søde,
	og håbet har sin høje fest
	i påske-morgenrøde,
	og kærligheden, klar og mild,
	den er vort hjertes pinse-ild,
	når vore tunger gløde.
				N.F.S. Grundtvig 1837 og 1853.

Ordet

385
			Mel.: Heinrich Schütz 1628
1 	Op, alle folk på denne jord,
	Guds kærlighed at kende,
	som råbes ud ved livets ord
	til hele verdens ende,
	at alle arme syndre må
	kun komme hid og nåde få,
	ja, evigt liv og glæde!

2 	Det ord, at Gud er mild og lod
	sig ved sin Søn forsone,
	det ord om Jesu død og blod,
	det har så stærk en tone,
	at det opvækker den igen,
	som døde før i synden hen,
	når han det ret modtager.

3 	Det skinner ind i hjertets nat,
	så det i sjælen dages,
	og Jesus, den forborgne skat, 
	i troen favnetages;
	da bliver vores vandring ny,
	da vil og kan vi synden fly
	og følge Jesus efter.

4 	Så lad, o hjertesøde Gud,
	dit ord i kraft forkyndes
	og dette milde Himmel-bud
	i hele verden yndes,
	at folk må se, hvor god du est,
	og holde daglig frydefest
	i Jesu rige nåde!
				Hans Adolph Brorson 1739.

386
		Mel.: Carl Nielsen 1917
				Hvo ikkun lader Herren råde
1	Udrundne er de gamle dage
som floder i det store hav,
og hvor sig hviler nu den svage,
dér fandt den stærke og sin grav;
men lovet være Himlens Gud!
de ædles æt dør aldrig ud.

2	Mens graven kastes, vuggen gynger,
og liv udsletter dødens spor,
så immer sig igen forynger
hver ædel slægt i syd og nord,
og mindet, som Guds miskundhed,
forplanter sig i tusind led.

3	Så lad derpå da syn os fæste,
hvad ædle kaldte livets lyst!
Ja, lad os kappes med de bedste
og vove kækt med død en dyst!
At byde den og graven trods
kan med Guds hjælp og lykkes os.
N.F.S. Grundtvig 1833

387
			Mel.: Herre, jeg har handlet ilde	
1	Jesus, se til os i nåde,
	Herre ved Guds højre hånd!
	Løs dog snart den store gåde,
	at dit ord er liv og ånd!
	Hos de få, som for dig græde,
	vis, at du er selv til stede!

2	Ser vi til vort eget hjerte,
	templet for din Ånd på jord,
	fluks vi føle må med smerte,
	dånet dér er livets ord,
	dine løfter, skygger lige,
	flagrer i de dødes rige. 

3	Rører i vort hjertekammer
	livet stundom sig endnu,
	rører læben sig og stammer:
	”Jesus, i dit ord er du,”
	skogrende os fjenden håner,
	lyden dør, og læben blåner.
	
4	Se, dit ord er lagt i graven,
	muret ind med kalk og sten,
	trindt omkring i dødninghaven
	smuldrer helgenfolkets ben;
	vover seglet vi at bryde,
	romerspyd os spidsen byde.
	
5	Derfor lad en engel dale,
	alt som stråler fra en sol,
	lægge vagten dybt i dvale,
	gøre stenen til sin stol,
	mens sig brat på lynets vinger
	ordet fra sin grav udsvinger!
	
6	Ja, lad opstå fra de døde
	ordets tugt og ordets trøst,
	og lad hjertet i os gløde,
	mens vi lytter til din røst!
	Lad os, når du brødet bryder,
	se, det er, som ordet lyder!
				N.F.S. Grundtvig 1834. 
				Bearbejdet 1943 og 1947.
			Oprindelig del af  nr. 580

388
			Mel.: Aug. Winding før 1874
				Ånden opgav enkesønnen 
1	Herrens røst var over vandet,
	Herrens røst med ånd og liv,
	Herrens røst og intet andet
	var det store Skaber-bliv;
	deraf skinner sol og måne,
	deraf sky og bølger blåne,
	deraf blomstrer mark og eng.

2	Herrens røst var over støvet,
	da han skabte mand af muld,
	aldrig vorder overdøvet
	efterklangen underfuld;
	klart den toner fra vor tunge,
	når som mennesker vi sjunge:
	I Guds billed skabtes vi.
	
3	Herrens røst er over vandet,
	Herrens røst i dåbens ord,
	Herrens røst og intet andet
	igenføder liv på jord,
	nytårslivet af Guds nåde,
	kristenlivet, dåbens gåde,
	salighedens visse pant.

4	Herrens røst er dulgt i bønnen
	af vor Herres egen mund,
	æsker barnlig nådelønnen
	for hans dyd af hjertens grund,
	for hans kærlighed til sine,
	for hans kors og for hans pine,
	for hans dybe ydmyghed.

5	Herrens røst er over bordet
	i sin kraft og herlighed,
	i sin fylde dér livsordet
	som Guds manna drypper ned;
	kærlighed og sandhed sammen
	nydes dér med lyst og gammen
	som Guds vin og Himlens brød.
				N.F.S. Grundtvig 1860 og 1864.

389
			Mel.: Guds Søn kom ned fra Himmerig
				Et trofast hjerte, Herre min
1	Guds riges evangelium
	er sødt som honningkage;
	når det kun får i hjertet rum,
	at man det ret kan smage,
	da er det sjælens honningmad,
	gør hjertet let og mæt og glad 
	og smukt i Jesu øjne.

2	Det søde ord er kommet af
	Guds egen mund og hjerte,
	det er et kys, som Gud os gav
	mod al vor nød og smerte,
	det er Guds eget hjertes kraft,
	som bliver til en honningsaft
	mod syndens byld og plage.

3	Er du i synden hårdt bespændt,
	som du har her bedrevet,
	her er en skrift fra Himlen sendt,
	kom, læs, hvad der står skrevet:
	Så sandt Gud lever, vil han ej
	til dine sukke sige nej,
	men kærlig mod dig tage.

4	Tag dette ord kun i din mund,
	og læg det på din smerte,
	suk kun til Gud af hjertens grund,
	så rører du hans hjerte;
	gak lige til i Jesu navn,
	hen ind i nådens søde favn,
	Gud under dig det gerne.

5	Kom, sæt dig som en flittig bi
	i ordets blomsterenge,
	søg selv, hvad kraft der er udi,
	bliv ved at suge længe,
	så får du honning vist og sandt,
	det blod, af Jesu vunder randt,
	du kan i ordet finde.

6	Du tænker, var du selv kun god,
	da ville du ej tvi’le,
	men føler du i hjertets rod
	de onde lysters pile,
	da er dit hjerte snart forsagt,
	fordi du selv har ingen magt
	til synden bort at drive.

7	Men var din synd end nok så stor,
	den har dog lidt at sige
	mod kraften i Guds sande ord
	og nådens stærke rige;
	enhver, som tror, skal nåde få,
	det være, hvo det være må
	i alle verdens lande.
				Ordsp 16,24
				Hans Adolph Brorson 1739.

390
				Mel.: Hvo ikkun lader Herren råde
1	Gud, lad dit ord i nåde lykkes
	og vokse både dag og nat,
	men kvæles og med rod oprykkes
	hver plantning, du ej selv har sat!
	Al Satans løgn og lærdom knus,
	med ånd og sandhed fyld dit hus!

2	Lad ingen falsk profet forvilde
	os bort i nattens sure nød,
	lad ingen lærdom vrang forspilde
	vor trøst af Jesu dyre død!
	Jag bort hver ulv i fåreham,
	o hyrde god, vogt dine lam!

3	Opklar de tåger, som udspindes
	af uforstand og mandevid;
	dræb al den hovmod, som her findes,
	gør vantro stum, som volder strid!
	Driv hykleri til Helved bort,
	alt sandt og godt lad vokse stort!
	
4	Guds ord er dyre for os vundet 
	ved Guds trofaste vidners blod;
	det var som tabt, men er genfundet,
	vi har den skat og perle god,
	for hvilken de gav alting hen,
	Gud, lad os vel forvare den!

5	O, lad det gå i arv og eje
	til vore børn i tusind led
	og vise os de rette veje
	at finde nåde, trøst og fred
	og hjælpe alle ind til Gud,
	så har det ført sin gerning ud!
				Matt 7,15-21
				M.B. Landstad 1861.

391
			Mel.: Hvo ikkun lader Herren råde
		                   O havde jeg dog tusind stemmer
1	Dit ord, o Gud, som duggen kvæger
		den svage sjæl med kraft og fred!
	O, lad i hvert et hjertebæger
		din Himmels balsam dryppe ned!
	Lad Jesu ager grønnes smukt,
	lad ordet bringe troens frugt!

2	Dit ord, o Gud, er sværd og flamme,
		det gennemtrænger marv og ben.
	Det véd at knuse, véd at ramme,
		er hjertet end så hårdt som sten.
	Lad alle føle ret dets magt,
	at synden er det underlagt!

3	Dit ord, o Gud, er Østens stjerne,
		der fører os til Kristus hen.
	Den vise vandrer følger gerne,
		den blindes syn opklarer den.
	Lad alle se den skinne frem
	og finde nådens Betlehem!
				Carl Bernhard Garve 1825.
		 		C.J. Boye 1835.

392
			Mel.: Pontoppidans salmebog 1740
1	Himlene, Herre, fortælle din ære,
	mesteren prises af hvælvingen blå,
	solen og månen og stjernernes hære
	vise os, hvad dine hænder formå.

2	Men i dit hus, i din kirke på jorden,
	der tale dage med dage om dig,
	der sig forklarer din sol og din torden,
	der på oplysning selv natten er rig.

3	Ej er i sandhed der ord eller tanke,
	som i dit hus jo fik mæle og røst,
	og alt så vide, som stjernerne vanke,
	bringe på jord de oplysning og trøst.

4	Ordet med solen i skiftende tider
	udgår som brudgom i morgenrød glans,
	strålende frem ad sin bane det skrider,
	krones som helten med aftenrød krans.

5	Så på sin bane din sol i det høje,
	lyset i sandhed, omrejser vor jord,
	intet i verden er skjult for dens øje,
	aldrig udslettes dens strålende spor.

6	Ren som et guld er den lov, du har givet,
	omvender sjæle, som agter derpå,
	trofast dit vidnesbyrd fører til livet,
	vismænd det gør af vankundige små.
				Sl 19.
				N.F.S. Grundtvig 1837.

393
			Mel.: O store Gud, din kærlighed
1 	Fra Himmelen hid til os ned
		skal alt vort gode komme,
	vi selv slet intet kan og ved
		at gøre os til fromme;
			på Herren må
			vi håbet slå
	og fast på ham da bygge;
			hos ham ej er
			omskiftelser
	og ej forandrings skygge.

2 	Han ved sit ord og Helligånd
		til livet os genfødte,
	at vi som planter af hans hånd
		skal som en førstegrøde
			med troens frugt
			bepryde smukt
	vort levned alle vegne;
			så skal hans kraft
			os give saft
	og nåder på os tegne. 	

3 	Gid derfor vi med fyrighed
		og hjertens andagt høre
	Guds ord, som vi til fulde ved,
		os salige kan gøre;
			gid også med
			betænksomhed
	om Herrens ord vi tale
			og ikke om
			Guds helligdom
	med løse læber prale!

4 	Og om Guds ord vor synd og skyld
		med straffen heftig rører
	og trykker på den giftig byld,
		som os vor død tilfører,
			anklag ham ej,
			 tag ej på vej
	med ufornuftig vrede,
			i stedet må
			vi kysse på
	Guds mund og ham tilbede.

5 	Gud, ved din Ånd os så bered,
		at daglig vi aftvætter
	vor ondskabs overflødighed1 
		og syndens fule pletter,
			at hver kan se,
			vi os beté 2
	ny skabninger at være,
			der for din stol
			og ansigts sol
	vil ses i Himlens ære.

	1  overflod
	2  vise
				Jak 1,17-21
				Thomas Kingo 1699.

394
			Mel.: Erfurt 1524
				Af dybsens nød, o Gud, til dig
1 	Ak Gud, fra Himlen se herned,
	dig over os forbarme!
	Så få af dig at sige ved,
	i trængsel er vi arme.
	Dit ord man ej vil lade stå,
	og troens lys fluks ud vil gå
	hos alle folk på jorden.

2 	De lærer idel tant og svig,
	af egen kløgt udspundet,
	thi hjertet ej enfoldelig
	i Herrens ord er grundet.
	Én vil det så, en anden så,
	så mange veje går de på,
	med sandheds skin de pranger.

3 	Når Gud vil rykke op med rod
	falsk hellighed og lære,
	da siger de med trodsigt mod:
	Hvem vil mod os vel være?
	Vi har jo magt i pen og mund,
	vort ord skal gælde allen stund
	trods den, det vil forhindre!

4 	Dog Gud han siger: Nu jeg vil
	min kirke mig antage
	og bøje øret nådig til
	dens sørgesang og klage.
	Lad fjenderne kun komme frem,
	mit ord skal trøstigt møde dem
	og fri min lille skare!

5 	Som sølvets ægthed prøves grant
	ved ildens hede lue,
	og, prøvet så, for vist og sandt
	helt ædelt er at skue,
	så prøves og ved kors Guds ord
	og skinner da på mørken jord
	i al sin glans og styrke.

6 	Bevar dit ord, o fromme Gud,
	fra uren lærdoms plage,
	og lad dets stråler bryde ud
	i disse onde dage!
	Vi giver, Gud, os dig i vold:
	Du er vort værge og vort skjold,
	for dig skal hovmod falde.
				Sl 12
				Martin Luther 1523. (Dansk 1528). 
				W.A. Wexels 1840.

395
			Mel.: Heinrich Schütz 1628
1	Guds ord blev aldrig bundet,
	end ikke i den nat,
	da mørket havde vundet
	sin største sejr og skat,
	da Judas hjalp vor fjende
	vor Herre selv at binde
	i dødens urtegård. 

2	Ja, selv da døden trængte
	sig ind til hjerterod,
	da han på korset hængte,
	det farved med sit blod,
	Guds ord var dog ej bundet,
	det blev på tungen fundet
	end lige stærkt og sødt.

3	Ej kirkeklokker kime
	om julemorgen så,
	som i den sidste time
	det klang fra læber blå:
	I dag, trods al vanære,
	du sandelig skal være
	med mig i Paradis!

4	O, hvor vil I da tænke,
	I magter! hvor som helst,
	at lægge det i lænke,
	som har på korset frelst
	og stod så op af døde
	i påske-morgenrøde,
	trods romersværd og spyd!

5	Thi raser ej i blinde,
	I mægtige på jord!
	Ej mægter I at binde
	den store konges ord.
	Nej, for den Samson briste
	må reb og seje kviste
	som tråd og siv og strå 1.

6	Thi skal på bånd og lænke
	for tanke, tro og ord
	en kristen aldrig tænke
	med frygt og angest stor;
	det har slet ingen fare,
	at Gud jo vil bevare
	den frihed, han har skabt.

7	Og hvad han selv i nåde
	har talt til sjæletrøst,
	på ingen mulig måde
	kan fattes kraft og røst,
	thi selv i Helved findes
	ej lænken, hvormed bindes
	kan hånd og mund på Gud.

8	Som Paulus i sin lænke 2 	
	ved Satans stol 3  i Rom	
	vi sige skal og tænke,
	med tak til Gud, derom:
	Guds ord er ikke bundet,
	men har i lænken fundet
	sin bedste ledetråd.

	1  Dom 16,8-14
	2  2 Tim 2,9
	3  den kejserlige domstol
				N.F.S. Grundtvig 1837.

396
			Mel.: L.M. Lindeman 1863
				Th. Laub 1917
1	Min mund og mit hjerte
	de gjorde en pagt,
	i fryd og i smerte
	af al deres magt
	hinanden at følge
	og aldrig fordølge,
	hvad i dem er levende lagt.

2	I hjerter og munde,
	med ildtungen rød,
	har han, som det kunne,
	har Faderen sød
	lagt bod for al vånde
	med kærligheds ånde,
	lagt ordet, som frelser fra død.

3	Thi frydes ved pagten
	nu hjerte og mund
	og mødes i takten
	af sang allen stund,
	om evighedslivet,
	som Gud os har givet,
	og Ordet, vor saligheds grund.
				Rom 10,9-10
				N.F.S. Grundtvig 1837 og 1853.

397
			Mel.: H. Matthison-Hansen 1860
				Oluf Ring 1936
1	Trods længselens smerte,
	sig ej i dit hjerte:
	Hvem farer i afgrunden ned,
	min frelser, den søde,
	mig op fra de døde
	at hente til fryd og til fred!
	
2	Det kønnere klinger:
	Hvem vil dog på vinger
	opfare til Himmerigs slot
	til os at nedhente
	den Herre, vi vente!
	Det er for Guds-Ordet dog spot.

3	Vi ere, vi bleve,
	vi røres, vi leve
	i Kristus, Guds levende Ord.
	Tag ordet i munden,
	og elsk det fra grunden!
	Da hos dig i Navnet  han bor!	

4	Ja, tro og bekende
	til dagenes ende,
	det er saliggørelsens vej;
	på den lad os sjunge
	med hjerte og tunge:
	Vi har ham, vi slipper ham ej!

5	Han hjertet tiltaler,
	han hjertet husvaler,
	han svarer som Gud til sit navn;
	når hjertet med varme
	om Navnet slår arme,
	vor frelser vi tager i favn.
				Rom 10,6-10.
				N.F.S. Grundtvig 1836 og 1864.

398
			Mel.: J.B. König 1738
				Herre, jeg har handlet ilde
1		Dybe, stille,
		stærke, milde
	Guddoms-ord fra Himmel-havn,
		blidt de kalde
		hjerter alle
	i den gode hyrdes navn,
	vidne om, hvad os er givet:
	Jesus er vor vej til livet.

2		Frelser kære!
		Tak dig være
	for din nåde mod vor jord!
		Tiden rinder,
		verden svinder,
	evig dog består dit ord.
	Med dit ord din nåde varer,
	er vort værn mod alle farer.

3		Drag de mange
		sjæle bange
	til dig ved din Helligånd!
		Alle vegne
		døden segne
	for din stærke frelserhånd!
	Før os an på livets veje,
	Før os ind til livets eje!
				Theodor Wilhelm Oldenburg 1840.

399
			Mel.: Oluf Ring 1938
1		Klokken slår,
		tiden går,
	troen på ordet sin prøve står;
	er det faldet i hjertemuld,
	overstår det vel vinterkuld,
	bærer sin evigheds-frugt.

2		Klokken slår,
		tiden går,
	håbet Guds børn dog fejl ej slår,
	det har vinger af engleart,
	flyver til Himmels med bønnens fart,
	kommer tilbage med svar.

3		Klokken slår,
		tiden går,
	kærligheden ej tæller år,
	den kan gøre det gamle ungt,
	gøre let det, der synes så tungt,
	vand den omskaber til vin.

4		Klokken slår,
		tiden går,
	ene Guds nåde urokket står,
	den os fører så tryggelig frem,
	bygger os hisset og her et hjem,
	fyldt med den sejrrige fred.

5		Klokken slår, 
tiden går,
		her har den bygget i tusind år,
	hjerter husvalet i daners vang,
	kimet til kirke og løftet med sang
	fanen om korsets træ.

6		Klokken slår,	
		tiden går,
	aldrig udrinder evigheds år,
	aldrig afblomstrer Guds Paradis,
	aldrig forstummer hans nådes pris.
	Amen! Halleluja! Tak!
				C.J. Brandt 1870 og 1885.

400
			Mel.: Stralsund 1665
1	Så vældigt det mødte 
	os først i vor dåb,
	det ord, der genfødte
	til levende håb,
	det ord om den morgen,
	der underfuldt kom
	og svarede sorgen: 
	“Se, graven er tom!”

2	Så venligt det lyder, 
	det kærligheds ord,
	der broderligt byder
	os plads ved sit bord,
	hvor frit han os giver 
	sit legem og blod
	og håbet opliver,
	som selv han opstod.
	
3	Ja, døde skal høre
	Guds levende ord;
	hans Ånd vil dem røre,
	så lydigt de tror.
	Og lovsang vil stige
	med tak fra de små,
	som arv i Guds rige
	med Jesus skal få.
				1 Pet 1,3-9
				K.L. Aastrup 1962.

401
			Mel.: Vor Gud han er så fast en borg
	Guds ord det er vort arvegods,
	det skal vort afkoms være;
	Gud, giv os i vor grav den ros,
	vi holdt det højt i ære!
		Det er vor hjælp i nød,
		vor trøst i liv og død;
		o Gud! ihvor det går,
		lad dog, mens verden står,
	det i vor æt nedarves!
				N.F.S. Grundtvig 1817.

GUDSTJENESTEN
Gudstjenestesalmer

402
			Mel.: C.E.F. Weyse 1826
1	Den signede dag med fryd vi ser
	af havet til os opkomme;
	den lyse på himlen mer og mer,
	os alle til lyst og fromme!
	Det kendes på os som lysets børn,
	at natten hun er nu omme!

2	Den signede stund, den midnatstid,
	vor Herre han lod sig føde,
	da klared det op i østerlid
	til dejligste morgenrøde,
	da lyset oprandt som Jordens bold
	skal lysne udi og gløde.
	
3	Om levende blev hvert træ i skov,
	og var så hvert blad en tunge,
	de kunne dog ej Guds nådes lov
	med værdelig røst udsjunge;
	thi evig nu skinner livets lys
	for gamle og så for unge.

4	Thi takke vi Gud, vor Fader god,
	som lærken i morgenrøde,
	for dagen, han os oprinde lod,
	for livet, han gav af døde;
	den signede dag i Jesu navn
	os alle vort liv forsøde!

5	Nu sagtelig skrid, vor højtidsdag,
	med stråler i krans om tinde!
	Hver time til Herrens velbehag
	som bække i eng henrinde,
	til frydelig sig til sidst de sno
	op under de grønne linde!

6	Som guld er den årle morgenstund,
	når dagen opstår af døde,
	dog kysser os og med guld i mund
	den liflige aftenrøde,
	så tindre end må det matte blik,
	de blegnede kinder gløde.

7	Så rejse vi til vort fædreland,
	dér ligger ej dag i dvale,
	dér stander en borg så prud og grand
	med gammen i gyldne sale;
	så frydelig dér til evig tid
	med venner i lys vi tale.
				Nordisk dagvise 14. Årh.
				Dansk (1569). 
				N.F.S. Grundtvig 1826 og 1846.
			Jfr. nr. 734 og 352

403
			Mel.: M. Vulpius 1609 / Th. Laub 1896
1	Denne er dagen, som Herren har gjort,
	den skal hans tjenere fryde.
	Op han i dag lukked Himmerigs port,
	så skal hver søndag det lyde;
	thi i dens hellige timer
	herlig af graven opstod Guds Ord,
	nådig fra Himlen Guds Ånd nedfór.
	Ved I nu, hvorfor det kimer?

2	Frels da nu, Herre, giv lykke og held!
	Værket i dag er dit eget.
	Lad millioner dig takke i kvæld,
	for du dem har vederkvæget!
	Ja, lad dem prise med glæde
	Ånden, som taler og trøster frit,
	folket velsigner i navnet dit,
	viser, din fred er til stede!

3	Herre, vor Gud, ja, besøg os i glans,
	hvor i din kirke vi mødes!
	Tungerne binde dig krans over krans,
	alt som vort hjerte opglødes!
	Højtiden vokse med dagen!
	Påske og pinse udsprang af jul,
	så lad og glæden af tro i skjul
	spørge forgæves om magen!

4	Ja, lad så virke dit bad og dit bord
	med de indviede tunger,
	at det kan høres, din Ånd og dit Ord
	er det, som taler og sjunger!
	Lad os det føle og smage:
	Ånden er bedre end kød og blod,
	Herren er liflig og ejegod,
	kristne har kronede dage!
				Sl 118,24-29
				N.F.S. Grundtvig 1837.

404
			Mel.: Herre Jesus, vi er her
1	Lover Herren! han er nær,
	når vi sjunge, når vi bede;
	samles i hans navn vi her,
	er han midt blandt os til stede.
	Pris ham, gamle, pris ham, unge!
	Pris hans navn, hver barnetunge!

2	Herre, vær os evig nær!
	Vær os nær, når sol oprinder,
	og når sol og stjerneskær
	i den dybe nat forsvinder!
	Lad din Ånd ej fra os vige,
	til vi ser dig i dit rige!
				B.S. Ingemann 1822.

405
			Mel.: Herre Jesus, vi er her
1	Søndag er vor Herres dag,
	ikke dog, som dårer mene,
	som om salighedens sag
	var den ugedags alene,
	men Guds-lyset og Guds-livet
	Herren os på den har givet.
	
2	På en søndag Himlens Gud
	verdens-skabelsen begyndte,
	bød og sagde: Lys! spring ud!
	Som et lyn det frem sig skyndte,
	så der blev, selv midt i ørke,
	skel imellem lys og mørke.

3	På en søndag englehånd
	vælted bort den sten i haven,
	hvor, i døds og mørkes bånd,
	lys og liv var lagt i graven,
	men stod herlig op af døde
	i en søndags morgenrøde.

4	På en søndag Gud sin Ånd
	sendte med de lue-tunger,
	som, trods alle tungebånd,
	lydt udråber, favrt udsjunger
	nåden, som al nød opvejer,
	lysets kamp og livets sejer.

5	Vær velkommen, Herrens dag,
	med de store fortidsminder!
	I dig finder velbehag
	alle kristne mænd og kvinder,
	og Guds Ånd tar helst til orde
	på den dag, som Herren gjorde.
				N.F.S. Grundtvig 1837 og 1853.

406
			Mel.: Herre, jeg har handlet ilde
1	Søndag morgen fra de døde
	Jesus sejerrig opstod!
	Hver en søndags morgenrøde
	bringer nu for døden bod,
	kalder underfuldt tilbage
	alle Herrens levedage.

2	Tusindtunget Herrens tale
	da genfødes vidt om land:
	Vågn nu op af søvn og dvale,
	øre hvert, som høre kan!
	Stander, sjæle, op af døde,
	hilser påske-morgenrøde!

3	Hver en søndag døden gyser,
	mørket skælver under jord,
	for med glans da Kristus lyser,
	kæmpe-røst har livets ord;
	sejersalig de bekrige
	dødens drot og mørkets rige.
				N.F.S. Grundtvig 1837.

407
			Mel.: Jesus er mit liv i live
1	Nu står sjælen op af døde,
	for os lyser Kristus nu,
	daglig kan vi Herren møde,
	kommende hans røst i hu,
	og når klokken ringer sammen,
	dybt vi føle da med gammen:
	Jesus er, hvor to og tre
	tro, hvad kun Guds engle se.

2	Sejr! Glæde over glæde!
	Nu et lys for mig opgår:
	Jesus! du var selv til stede,
	nu jeg ved det, hvor og når:
	hånd du på mit hoved lagde,
	grant jeg ved nu, hvad du sagde,
	hvor jeg døbtes med dit ord,
	hvor du bød mig til dit bord.

3	Jesus! Ja, nu har jeg vundet,
	du er min, og jeg er din.
	Nu jeg har din bolig fundet
	mellem os så favr og fin.
	Du er med os alle dage,
	når vi dig på ordet tage,
	som det lever, død til trods,
	som det lyder, sagt til os.
				N.F.S. Grundtvig 1836.
				 Bearbejdet 1947.

408
			Mel.: C.E.F. Weyse 1837
1	Nu ringer alle klokker mod sky;
		det kimer i fjerne riger.
	Hver søndag morgen højt på ny
		stor glæde mod Himlen stiger.
	
2	Det toner med lov og pris og bøn
		fra jord mod Paradis-haven;
	det var en søndag morgen skøn,
		vor frelser stod op af graven.

3	For os han i gravens dyb steg ned,
		han gik til de dødes rige.
	Til livet med stor herlighed
		han ville for os opstige.

4	Al verdens glæde begravet lå;
		nu frydes vi alle dage:
	Den glæde, søndagssolen så,
		den har i verden ej mage.

5	Der sad en engel på gravens sten
		blandt liljer i urtehaven;
	han peged med sin palmegren,
		hvor Jesus stod op af graven.

6	Og der blev glæde på jorderig,
		lig glæden i engles Himmel:
	Livskongen løfter op med sig
		til livet sin børnevrimmel.

7	Guds børn skal holde med engle bøn
		med jubel i Paradis-haven.
	Det var en søndag morgen skøn,
		vor frelser stod op af graven.
				B.S. Ingemann 1837.

409
Mel.: Aug. Winding 1864
1	Som hønen klukker mindelig,
så kirkeklokken ringer:
O, kommer, små, nu brat til mig,
se, hvor jeg breder vinger
at vogte jer med kraft og flid
for høg og ræv til evig tid,
som hønen sine spæde!

2	Det Herren er, som kalder så
med klare klokketoner;
o, lad om kap til ham os gå,
vor kærlige forsoner!
Hos ham er fred og hvile ret,
hans åg er godt, hans byrde let,
som hønens for de spæde!
Matt. 23,37
N.F.S. Grundtvig 1836

410
			Mel.: Oluf Ring 1932
1	Som tørstige hjort monne skrige
	alt efter det rindende væld,
	så monne og efter dig hige,
	o Herre, min tørstige sjæl;
	thi du er den levende kilde,
	og drikke så gerne jeg ville
	for aldrig at tørste igen.

2	De dage og nætter henskride,
	og sjælen kun læskes med gråd,
	med sorrig jeg hænder må vride,
	jeg ved ikke frelse, ej råd.
	Ak, når vil dog Gud sig forbarme?
	Ak, når må jeg usle og arme
	indgange for Herren at stå?

3	Jeg er udi hjertet så bange,
	de afgrunde ligger så nær,
	og på deres rand må jeg gange,
	det er kun en jammerlig færd;
	jeg svimler, mig rædsel nedknuger,
	mig afgrunden visselig sluger,
	o Herre, o hør mine skrig!

4	Du er jo min saligheds klippe,
	på dig har jeg bygget mit hus,
	ak, vil du mig glemme og glippe,
	da synker det fluks udi grus;
	alt bryder de bølger og vover,
	og medens du tøver og sover,
	de lukker sig over min sjæl.

5	Når andre til kirke mon gange,
	da sidder jeg her udi vrå,
	de kvæder så liflige sange,
	men jeg må ej høre derpå;
	min sang er at sukke og klage,
	så skrider de hellige dage
	for mig, som de søgne, i kval.

6	Dog, hvi vil, min sjæl, du forsage?
	Hvi bøjes, hvi bruser du så?
	Lad skride de nætter og dage,
	og bi på din Gud, som du må!
	Engang skal den morgen oprinde,
	da frelst du så glad udi sinde
	skal takke og love din Gud.

7	Hans lys og hans sandhed skal føre
	mig op til hans tempel i fred,
	dér ordet mit hjerte skal røre,
	og glemme jeg skal, hvad jeg led;
	ja, selv skal jeg røre min tunge
	til salmer for Herren at sjunge,
	til lov og til pris for min Gud.
				Sl 42 og 43
				N.F.S. Grundtvig 1811.

411
			Mel.: L.M. Lindeman 1840
			J.A. Gether 1860
			Otto Mortensen 1983
1		Hyggelig, rolig,
		Gud, er din bolig,
		inderlig skøn.
		O, hvor mit hjerte
		længes med smerte,
		sukker i løn
	efter at gæste din helligdom prud,
	efter at bo hos den levende Gud!
	
2		Godhedens kilde!
		Årle og silde
		gæstmild er du.
		Ved dine sale
		spurv møder svale,
		kom det i hu!
	Som ved dit alter den kvidrende fugl
	und i dit tempel din tjener et skjul!

3		Hos dig at bygge
		højeste lykke
		kaldes med ret;
		dér lyster tunge
		altid at sjunge,
		vorder ej træt,
	til ikke lægger og tager ej fra
	glædens det evige halleluja.

4		Alt dog hernede
		lykkelig hedde
		skal, hvo dig tror:
		I Himmerige
		tør han indkige
		frit på dit ord,
	ja, i hans hjerte fra tårernes dal
	trappe du bygger til Himmerigs sal.

5		Lykkes og trives,
		styrkes, oplives
		skal dine små,
		vokse i kræfter,
		stige derefter,
		højeloft nå,
	himle, hvor øjet, som græder ej mer,
	gudernes Gud i sin herlighed ser!

6		Tusinde døgne,
		verdslige, søgne,
		gyldne for kød,
		kan de vel ligne
		én dag af dine,
		som vi dem nød,
	når under sang med dit vingede ord
	sjælen af by over stjernerne fór?

7		Ej vil jeg bytte,
		Gud, i din hytte
		tiggerens plads
		bort for det sæde,
		stolte beklæde
		højt i palads.
	Godt ikke fattes, hvem du haver kær,
	lavt er ej bænket, hvem Gud sidder nær.
				Sl 84
				N.F.S. Grundtvig 1836.

412
			Mel.: Walter Bjerborg 1961
1	Som vintergrene 
	i afmagt rækker
	mod dagens rum,
	ber vi om glæde
	og lys fra Guds
	evangelium.

2	Som grene kroget
	dybt i vort eget
	i faldets kår
	ber vi om frihed:
	at Guds forløsning
	vort hjerte når.

3	Vort vintræ ser vi
	bag frost og øde
	i vintrens egn
	med nådens sommer,
	med evigt liv under
	korsets tegn.
	
4	Kun Kristus løser
	fra død til liv med
	sit almagtsord,
	så tro og lovsang 
	i hårde hjerter
	af dåben gror.
	
5	Som brød og vin han
	sig selv os rækker
	hver nadverstund
	og gir os glæde
	fra Himmeriget
	som livets grund.
	
6	Som vintræsgrene
	til Kristus bundet,
	af Kristus brugt,
	skal vi i hverdagens 
	nærkamp bære
	Guds nådes frugt.
				Jørgen Michaelsen 1973.

413
			Mel.: Erik Haumann 1982
				Et trofast hjerte, Herre min	
1	Vi kommer, Herre, til dig ind
	fra dagligdagens pligter,
	med splittede og bange sind
	vi ved, hvor tit vi svigter.
	Vi drages, ængstes, tvivler, tror
	og tøver ved det smertespor,
	vi ser i dine hænder.

2	Du gik bestandig blandt de små,
	afmægtige og svage,
	som dem, vi ikke agter på
	i nutids bitre dage.
	Du modtar os, endskønt du ved
	om trodsig selvretfærdighed,
	med dine åbne hænder.

3	Du nægter os den onde fred,
	vi modløst higer efter,
	en kredsende urørlighed,
	der lammer vore kræfter.
	Forladelsen ved korsets blod
	er aldrig bad i glemslens flod,
	men dåb af nære hænder.

4	Vi ser i dine naglegab
	den fred, du ene agter:
	Befrielsen til fællesskab
	med dem, der intet magter.
	Du bryder trygheds velbehag
	og åbner sindets spirelag
	med dine strenge hænder.

5	Hvor skyldens torneskove gror
	som vildsomt krat sig breder,
	får vi dog kraft fra dine ord
	at rydde voksesteder,
	så smertens sorte asketræ
	må briste som en knop i læ
	til blomst i dine hænder!
				Lisbeth Smedegaard Andersen 1982.

414
			Mel.: Som tørstige hjort monne skrige
				Nu glæd dig i Herren, mit hjerte
1	Den mægtige finder vi ikke,
	den mægtige Gud finder os,
	der famler og fægter i mørket
	og lukker os inde i trods.
	Han hører de bange, der beder,
	han søger de blinde, der leder,
	og tager os ind i sin favn.

2	Guds Himmerig åbner vi ikke,
	men Gud åbner riget for os.
	Han kalder os ind til sin glæde,
	han kalder os ud af vor trods.
	Hans ord kan gå gennem en sprække,
	den hårdeste skal kan det flække,
	så frøet kan spire og gro.

3	Guds lovsange synger vi ikke,
	men sangene synger i os,
	når glæden slår ind i vort hjerte
	og smelter vort mismod og trods.
	Da ser vi med undrende øjne
	vor tvivl blive afklædt som løgne
	og sandheden lyse af liv.
				Holger Lissner 1989 og 1996.

415
			Mel.: 15. årh. / Weisse 1531	
1	Dig ske al ære, Herre Krist,
	velsignet er den dag for vist!
	Vi lover dig nu og til evig tid:
	Hellig, hellig, hellig i det højeste!

2	Dig priser alle engles kor
	og Himlens hær med glæde stor.
	Dig priser Kerubim og Serafim:
	Hellig, hellig, hellig i det højeste!

3	Dit folk, o Kristus, lover dig,
	din brud af hjertet glæder sig
	for al din nåde og barmhjertighed:
	Hellig, hellig, hellig i det højeste!
				Middelalderlig latinsk Sanctus-trope. 
				Dansk 1528. 
				Harald Vilstrup 1961.

416
			Mel.: Görlitz 1648
1	O Herre Krist! dig til os vend,
	din Helligånd ned til os send,
	med kraft og nåde os regér,
	og sandheds vej os alle lær!

2	Oplad vor mund, din lov udbred,
	til andagt hjertet vel bered,
	forøg vor tro, klar vor forstand,
	at vi dit navn ret kende kan!

3	Indtil vi synger med Guds hær:
	Du hellig, hellig, hellig er!
	og skuer så dit åsyn blid
	i Himlens lys til evig tid.

4	Tak ske Gud Fader, Søn og Ånd,
	ét i fuldkommenhedens bånd:
	Den hellige Treenighed
	ske lov og pris i evighed!
				Str. 1-3: Wilhelm 2. af Sachsen-Weimar (?) 1648. 		
Str. 4: Tysk 1651.
		 		B.C. Ægidius  1717. 
				Bearbejdet 1850.

417
			Mel.: J.R. Ahle 1664
1	Herre Jesus, vi er her
	i dit hus dit ord at høre;
	vær du selv i Ånden nær,
	dan vort hjerte og vort øre,
		at vi må i sjæl og sinde
	lukke dig og Himlen inde!
	
2	Vor forstand i mørkets bånd
	kan jo ikke sandhed kende,
	uden din den gode Ånd
	vil sit lys i os optænde;
		godt at tænke, tale, gøre,
	dertil må din Ånd os føre.

3	O du herlighedens glans,
	lys af lys, Guds hjertes tale,
	træng dig gennem sind og sans, 
	væk os af al tungheds dvale!
		Bøn og sang lad liflig klinge,
	ordet frugt mangfoldig bringe!
				Tobias Clausnitzer 1663. Dansk 1740. 
				N.F.S. Grundtvig 1837.
	 			B.S. Ingemann 1854.
	 			Bearbejdet 1947.

418
			Mel.: Nu velan, vær frisk til mode
1	Herre Jesus, kom at røre
		mig ved din den gode Ånd
	åbne mit tunghørig øre,
		tag mit hjerte i din hånd,
	følg mig, før mig, hvor jeg går,
	at i lydighed jeg står
		til din villie at gøre
		og dit ord med fryd at høre!

2	Under dine hænders skygge
		og udi din kirkes bo
	lad mig altid hos dig bygge,
		styrk mig, hold mig i din tro,
	hug hver syndig tanke ned,
	som til synd og sikkerhed
		vil med ondskab mig forlede,
		hug den ned, det vil jeg bede!

3	Du al verdens lyst og glæde,
		du al jordens salighed,
	bliv dog hos mig, bliv til stede,
		og min sjæl for dig bered!
	End i dødens sidste stund
	rør mit hjerte, ånd og mund,
		styrk min tro, lad min elende
		sluttes med en salig ende!
				Es 49,1-6
				Thomas Kingo 1699.
				Bearbejdet 1844 og 1850.

419
Mel.: Jacques  Berthier
O Gud, hør min bøn, o Gud, hør min bøn:
Hør mit råb, giv mig svar.
O Gud, hør min bøn, o Gud, hør min bøn:
Kom og vær du mig nær!
Jacques Berthier. Henrik E. Frederiksen 1998.

420
Mel.: Jacques Berthier
Syng lovsang, hele jorden,
syng lovsang for vor Gud.
Syng lovsang, hele jorden, 
syng lovsang for vor Gud.
Jacques Berthier. Estrid Hessellund og Sindre Eide 1987

421
			Mel.: Joachim Neander  1680
1	Gud er her til stede!
	Kom og lad os knæle
	og med andagt for ham dvæle.
	Gud er i vor midte!
	Alt i os må tie
	for hans røst at oppebie.
	For hans magt,
	lys og pragt
	sønderknuste alle
	må til fode falde.

2	Gud er her til stede!
	Og keruber høje
	for hans åsyn dybt sig bøje.
	Hellig! Hellig! synger
	alle himmelhære
	og ham yder lov og ære.
	Tør vel vi
	stemme i
	og vort offer bringe?
	Hjælp, o Gud, os ringe!

3	Vi forsager villigt
	verdens falske glæde,
	hjælp os den at undertræde.
	Lad vor sjæl og legem,
	viljen, hele livet
	dig til ære være givet:
	at kun du
	er fra nu
	den, vi alle dage
	stræber at behage.

4	Luft, som alt opfylder,
	lys, hvori vi svæver,
	liv, som alt igennembæver,
	saligheders afgrund,
	hav foruden bunde,
	dybt i dig jeg går til grunde;
	jeg i dig,
	du i mig,
	lad mig helt forsvinde,
	dig kun se og finde!

5	Sol, som inderst luer,
	skønne hjerteflamme,
	lad mig ret dit lys annamme,
	at, som blomsten vender
	sig mod lysets egne,
	dig jeg finder alle vegne;
	lad mig så
	stille stå
	og mit indre lade
	i dit lysvæld bade.
	
6	Lad mig, helt enfoldig,
	fra det lave skilles,
	al min trang i nåden stilles,
	salv mig sjælens øje
	til din Guddoms-enhed
	klart at se i hjertets renhed,
	at af by
	over sky,
	højt som ørne svæver,
	det mod dig sig hæver!
	
7	Gør min ånd på jorden,
	Herre, til din bolig,
	gør den venlig, blid og rolig,
	klar mig op, og giv mig,
	o du evig nære,
	dig at elske og at ære,
	hvor jeg går,
	sidder, står, 
	have dig for øje
	og for dig mig bøje!
				Gerhard Tersteegen 1729. 
				Harald Vilstrup 1934.

422
				Mel.: J.B. Dykes 1861
1	Hellig, hellig, hellig! Herre Gud almægtig!
	Årle lad ved morgen vor lovsang hæve sig:
	Hellig, hellig, hellig, nådefuld og mægtig,
	Gud i det høje! Ære være dig!

2	Hellig, hellig, hellig! Se, omkring din trone
	knæler alle helgen med lov og jubel ned!
	Hør, serafers lovsang har den samme tone:
	Gud, du er Gud i tid og evighed!

3	Hellig, hellig, hellig! Lyset er dit rige,
	syndigt øje blændes af al din herlighed;
	ene du er hellig, ingen er din lige,
	ingen er som du i magt og herlighed.

4	Hellig, hellig, hellig! Herre Gud almægtig!
	Hav og jord og himmel i pris forene sig!
	Hellig, hellig, hellig, nådefuld og mægtig,
	Gud i det høje! Ære være dig!
				Es 6,3
				Reginald Heber før 1826. 
				Chr. Ludwigs 1911.

423
			Mel.: Hvad kan os komme til for nød
1	Sin menighed har Kristus kær,
		han kommer, når den beder.
	Hvor to og tre forsamlet er,
		han hilser: Fred med eder!
	Hans under midt iblandt dem sker,
	den halte går, den blinde ser,
		til Himlen han dem leder.

2	Ad kirkeport med Helligånd
		han drager ind med glæde.
	Med kraftens ord ved døbefont
		velsigner han de spæde.
	De små han tager selv i favn,
	og gir dem børneret og navn,
		og lover dem sin glæde.
	
3	Han kommer til sit alterbord;
		han bøjer selv sit øre
	til syndesuk og angersord;
		og synderen får høre
	hans vældes bud: Stat op og gå!
	Hvad jordens konger ej formå,
		kan Jesus Kristus gøre!
				C.J. Boye  1835.
				 Bearbejdet 1850.

424
Mel.: Guds Søn kom ned fra Himmerig
1	I Herrens hus er godt at bo,
på klippen er det bygget,
der hviler sjælen trygt i ro,
af Åndens fred omskygget;
der mættes vi af livets brød,
der flyder glædens olie sød,
der ser vi Himlen åben.

2	Vor Fader, tak for, hvad vi fandt
i dine helligdomme!
Og tak for Åndens dyre pant
på, hvad der end skal komme!
O, led i troens liv os frem
ved ordets lys, at vi vort hjem
i Himmerig kan finde!
Th.W. Oldenburg 1840

425
			Mel.: Fra Himlen højt kom budskab her	
				O, Herre Krist! dig til os vend
1	Velsignelse, al jordens tarv,
	velsignelse er kristnes arv,
	velsignelsen af Himlens Gud
	er vinen i hans gæstebud.

2	Velsignelsen, af Gud tilsagt,
	var perlen i den gamle pagt,
	men kun med “Sæden” 1 som Guds Ord
	velsignelsen slog rod i jord.

3	Velsignelsen som dug og regn
	nu falder i hver himmel-egn,
	Guds menighed tilbudt, tillagt,
	med pagten ny, med dåbens pagt.
	
4	Velsignelsen i Herrens stad
	gør dåben til et åndebad,
	gør nadveren ved Herrens bord
	til hjertets Himmerig på jord.

5	For Guds velsignelse opstig,
	taksigelse, til Himmerig!
	Velsignelsen da strømmer ned
	i skybrud til Guds menighed.

	1  Abrahams sæd: efterkommer, 
		dvs. Kristus.
				N.F.S. Grundtvig 1862 og 1864.

426
			Mel.: J.P.E. Hartmann 1864
				Herre, hvor skal vi gå hen
1	Fred til bod for bittert savn
	Gud os gav i Jesu navn,
	fred os købte med sit blod,
	fred os Jesus efterlod.
	Kristendom er i en sum
	fredens evangelium.

2	Fred er kirkens velkomstord
	og farvel på denne jord;
	i vor dåb det til os lød,
	skal genlyde i vor død:
	Fred med eder! Herrens fred,
	nu og i al evighed!
				N.F.S. Grundtvig 1843 og 1845.

427
			Mel.: Nu velan, vær frisk til mode
	Tak for al din fødsels glæde,
		tak, o Jesus, for dit ord,
	tak for dåbens hellig væde,
		tak for nåden ved dit bord,
	tak for dødens bitre ve,
	tak for din opstandelse,
		tak for Himlen, du har inde,
		dér skal jeg dig se og finde! 
				Thomas Kingo 1689. Bearbejdet 1845.
			Oprindelig del af nr. 227

428
			Mel.: Helligånd, de frommes glæde
				Nu velan, vær frisk til mode
	Fader, tak for liv og ånde,
	tak for hver en glædens stund,
	tak for trøst mod gru og vånde,
	livets ord af Jesu mund!
	Tak for dagligt brød på jord!
	Tak for nåden ved dit bord!
	Did i Jesu navn at stævne
	giv os vilje, giv os evne!
				Peter Christian Kierkegaard 1872.
429
			Mel.: Forsamlingsmelodi (1867)
1	Brødre og søstre! Vi skilles nu ad,
	far nu med Jesus fornøjet og glad,
	hver sine lovlige veje!

2	Gem nu Guds ord udi hjerte og sind,
	luk ikke Satan, ej verden derind,
	Jesus lad hjerterne eje!

3	Amen, ja, amen skal være vor sang,
	det vil vi sjunge med frydefuld klang,
	alle Guds børn tilsammen.

4	Lammet, Guds-Lammet, dets vunder og sår
	æren og prisen i evighed får.
	Amen! Halleluja! Amen!
				Str. 1-2: Peder Sørensen 1852. 
				Str. 3-4: Frederik Boye 1750. 
				Bearbejdet 1866.

430
			Mel.:  Nu velan, vær frisk til mode
			Vaj nu, Dannebrog, på voven
				Tag det sorte kors fra graven
1	Lov og tak og evig ære
	ofrer vi dig, Herre sød,
	Jesus Krist, Guds Søn den kære,
	for dit liv og for din død!
	Tak for hver en julekvæld,
	som har åbnet glædens væld!
	Tak for hver en påskemorgen,
	som har slukket hjertesorgen!

2	Himmelfarne! evig ære
	ofres dig i englekor,
	for du vil i Ånden være
	med de små på denne jord;
	tak for hver en pinsedag,
	dejlig i dit vennelag,
	som har over jorden strålet
	med din røst på modersmålet!
	
3	Lov og tak og evig ære
	for din røst, som i vor dåb
	kalder os Guds børn de kære,
	skænker herlighedens håb,
	for din røst med nådens ord
	til os over Himlens bord,
	som os byder gang og sæde
	evig i vor Herres glæde!
				N.F.S. Grundtvig 1843.

431
			Mel.: Op, min sjæl, thi sol er oppe
1	Herre Kristus, dig til ære
		slutter vi vort kirkeår;
	trøstig kan vor afsked være,
		advent kommer, som det går;
	ordet vil sin røst udsende,
		Ånden vil sit orgel slå,
	troens alterlys vil brænde,
		indtil jorden skal forgå.

2	Tak, fordi du var til stede,
		kirkedrot og kirkegæst!
	Tak for julebud og glæde,
		tak for dåb og nadverfest,
	tak og for langfredagssorgen,
		påsken tog vor hjerteve,
	Himmelfart og pinsemorgen
		lod du os til glæde se!

3	Tak for kirke-vej og hvile
		og for bønnens himmelgang,
	for de brudte syndens pile
		og for håbets salmesang!
	Tak, at du lod hjertet såre
		ved det skarpe ordets sværd,
	tak for hver aftørret tåre,
		verdens trøst er intet værd!

4	Herre Kristus, hør os bede:
		Styrk fremdeles ved dit ord
	alle dem, du lod berede
		dåbens bad og nådens bord!
	For os alle året bære
		troens høst af kraft og fred!
	Lad hver dag og time være
		levet for din evighed!
				C.J. Boye 1840.

Kyrie

432
				Mel.: Th. Laub 1922.
	Præsten:
		Herre Gud Fader i Himlen!
	Menigheden:
		Forbarm dig over os!
	Præsten:
		Herre Jesus, vor frelsermand!
	Menigheden:
		Forbarm dig over os!
	Præsten:
		Herre Helligånd, vort lys og vor trøst!
	Menigheden:
		Forbarm dig over os!
	Præsten:
		Vi har syndet med vore forfædre!
	Menigheden:
		Vi har forskyldt din vredes domme!
	Præsten:
O Herre, handl ikke med os efter vore synder!
	Menigheden:
		Og betal os ikke efter vore misgerninger!
	Præsten:
O Herre, hør vor bøn!
	Menigheden:
		Og lad vor røst komme til dig!
				Litaniet. Oldkirkelig græsk. Latin. 
				Martin Luther 1529. Dansk 1533. 
				Hans Bagger 1688.
		 		Th. Laub 1922.

433
	Præsten:
		Herre Gud Fader i Himlen!
	Menigheden:
		Forbarm dig over os!
	Præsten:
		Herre Jesus, vor frelsermand!
	Menigheden:
		Forbarm dig over os!
	Præsten:
		Herre Helligånd, vort lys og vor trøst!
	Menigheden:
		Forbarm dig over os!
				Kyrie.

	Siges eller synges som vekselbøn mellem præsten og menigheden. 

Gloria

434
	Præsten:
Ære være Gud i det højeste!
			Og fred på jorden, i mennesker velbehag!

Menigheden synger følgende vers eller et andet vers fra salmen “Aleneste Gud i 
Himmerig”, nr. 	435:
			Vi love, vi prise og takke dig,
			al æren skal dig tilhøre,
o Herre, Gud Fader i Himmerig,
			for kærlighed du os mon gøre!
			Du alle ting har i vold og magt,
			det alt må frem, som er din agt,
			thi frygte vi ingen fare.
				Luk 2,14
				Gloria

435
			Mel.: Leipzig 1539
1	Aleneste Gud i Himmerig
	ske lov og pris for sin nåde,
	som han har os skænket faderlig,
	at fri os af syndens våde!
	På jorden er kommen stor fryd og fred,
	vi mennesker må vel glædes ved
	Guds yndest og gode vilje.
	
2	Vi love, vi prise og takke dig,
	al æren skal dig tilhøre,
	o Herre, Gud Fader i Himmerig,
	for kærlighed, du os mon gøre!
	Du alle ting har i vold og magt,
	det alt må frem, som er din agt,
	thi frygte vi ingen fare.

3	O Jesus Krist, Guds Søn, Guds Lam,
	som vil os Himmerig give,
	du tog vor skyld og bar vor skam,
	vor sjæl at holde i live;
	for os du døde og opstod,
	du købte os med dit dyre blod,
	vor salighed est du alene.

4	O Helligånd, vor trøstermand,
	som os vil sandheden lære,
	hjælp os at blive i nådens stand
	og leve vor Fader til ære!
	Beskærm os fra Djævelens falske list,
	og hjælp os at tro på Jesus Krist
	og blive salige, amen!
				Græsk 2. årh. Hilarius af Poitiers o. 350. 
				Nicolaus Decius 1522. 
				Arvid Pedersen 1529.
				 C.J. Brandt 1888.

Halleluja

436
				Mel.: Johann Walter 1524
1	Gladelig vil vi halleluja kvæde,
	hjertet skal springe for Herren af glæde,
	synd han tilgiver og skylden udsletter,
	tungeste sorger i hjertet os letter.
	
2	Alt, hvad der lever på jorden, skal love
	Herren så lifligt som fuglen i skove;
	vejen og livet i Kristus er fundet,
	døden og Djævelens magt overvundet.
	
3	Alle, som tror ham, forjætter han nåde,
	hjælper og trøster i al deres våde,
	trofast han giver dem Himmerigs rige
	efter sit løfte, som ikke kan svige.

4	Gud være prist, som os løste af vånden,
	Gud være lovet med Sønnen og Ånden,
	han, som har været, som er, og som kommer,
	Gud i al evighed, Frelser og Dommer!
				Sl 117
				Johann Agricola 1524. (Dansk 1528 og 1529). 
				M.B. Landstad 1861.

Credo

437
Mel.: Fra 15. årh./ Joh. Walter 1524
1	Vi tro, vi alle tro på Gud,
himlen skabte han og jorden;
en kærlig Fader er vor Gud,
mennesket hans slægt er vorden.
Dagligt brød han os vil give,
os forsørge vel i live,
altid han i nød og fare
sjæl og legem vil bevare;
vi tro på ham med håb og mod,
thi han er mægtig, viis og god.

2	Vi tro på Sønnen, Jesus Krist,
Guds enbårne Søn, vor Herre, 
på verdens frelser, Jesus Krist,
Herren til Gud Faders ære;
han et menneske er vorden,
korsfæst, død og lagt i jorden;
men han lever, vor forsoner,
hos Guds højre hånd han troner;
derfra han kommer vældelig,
når han skal dømme jorderig.

3	Vi tro og på den Helligånd,
sendt fra Faderen og Sønnen;
den sandheds, kraftens, trøstens Ånd
hæver os til Gud i bønnen;
Kristi rige han udbreder,
os til bod og bedring leder,
os i troen han bekræfter
og i håb om liv herefter,
at vi gå ind til fryd og fred,
som evig, evig varer ved.
Latinsk og tysk trosbekendelsesvers over Nicænum omkring 1400.	 Martin Luther 1524. Dansk 1529. C.H. Biering 1793. Bearbejdet 1798.

Sanctus

438
Hellig, hellig, hellig er Herren, Gud den Almægtige.
Himlen og jorden er fuld af din herlighed. 
Hosianna i det højeste!
			Nadverritual C.

Agnus Dei

439
				Mel.: Th. Laub 1888
1		O du Guds Lam!
		med korsets skam,
	du bar al verdens synder,
	derfra al trøst begynder;
		miskundelig
		forbarm du dig!
	
2		O du Guds Lam!
		med korsets skam,
	du bar al verdens synder,
	dermed al fred begynder;
		af kærlighed
		giv os din fred!

3		O du Guds Lam!
		med korsets skam,
	du bar al verdens synder,
	derfra vort liv begynder;
		vor død til trods
		opliv du os!
				Oldkirkelig latinsk hymne. 
				Tysk omkr. 1500.
				 N.F.S. Grundtvig 1837.

440
				Mel.: Oldkirkelig latinsk hymne
1	O Guds Lam uskyldig, du, som bærer verdens synd:
		forbarm dig over os!

2	O Guds Lam uskyldig, du, som bærer verdens synd:
		forbarm dig over os!

3	O Guds Lam uskyldig, du, som bærer verdens synd:
		forlen os din fred!
				Oldkirkelig latinsk hymne. 
				Tysk omkring 1500.
				 Dansk 1528.

Dåb

441
				Mel.: Th. Laub 1922
1	Alle mine kilder skal være hos dig 1!
	Det var Guds-ordet i gamle dage
	til det folkefærd uden mage,
	som bar på vor Herres moder hos sig.

2	Alle mine kilder skal være hos dig!
	Det var Guds-ordet i tidens fylde,
	da han fødtes, som engle hylde,
	da Jomfru Marie ham bar hos sig.

3	Alle mine kilder skal være hos dig!
	genlød røsten fra Himmel åben,
	Fader-røsten ved Jesus-dåben:
	Min Søn! Jeg har velbehag i dig 2.

4	Alle mine kilder skal være hos dig!
	Det er Guds-ordet i nådens dage
	til det bad, som er uden mage,
	Ånds-badet, vor Herre bar i sig.

5	Alle mine kilder skal være hos dig!
	Det er Gud Faders den høje tale
	til den dåb, som i jordens dale
	vor Herre han bærer skjult i sig.

6	Alle mine kilder skal være hos dig!
	Af dig genfødes skal jord og himmel,
	folks og tungers og stjerners vrimmel
	med alt, hvad jeg evig bar i mig!

	1  Sl 87,7
	2   Matt 3,17
				N.F.S. Grundtvig 1856-60.

442
			Mel.: Guds Søn kom ned fra Himmerig
1	Enhver, som tror og bliver døbt,
		han vist skal salig blive,
	thi han ved Jesu blod er købt,
		som ham sit liv vil give
	og blandt Gud Faders børnetal
	i livets bog, som gælde skal,
		med rosen-blod indskrive.

2	Vi sukke alle hjertelig
		og udi troen sige
	med hjertens bøn, enhver for sig:
		O Jesus, lad os stige
	ved dåbens kraft i dyder frem,
	og før os så ved troen hjem
		til dig i ærens rige!
				Thomas Kingo 1689.

443
			Mel.: Chr. Barnekow 1857
				Knud Jeppesen 1951
1	Op til Guds hus vi gå
	og banke dristig på:
	Luk op, det er vor bøn,
	vi leder om Guds Søn.
	
2	Som lynild farer brat,
	os døren er opladt
	i dåb med Ånd og vand,
	her står vor frelsermand.

3	Vor sjæl er døv og stum
	for evangelium,
	men høres vil Guds ord
	og føres trindt på jord.

4	Guds ord til sjæl og krop
	det siger selv: Luk op!
	Afsiger løgnen du,
	og tror Guds sandhed nu?

5	Det er hans Effata 1,	
	og tungen svarer ja!
	Guds røst, som almagts hånd,
	os skar for tungebånd.

6	Så lærer os Guds Søn
	sin egen barnebøn,
	indånder i vort bryst
	sin egen barnerøst.

7	Guds Søn med faderfavn
	os giver børnenavn,
	Gud siger om vor bøn:
	Den kommer fra min Søn.

8	Guds Ånd vi har i pant,
	så det er vist og sandt,
	vi er Guds børneflok,
	han har til alle nok.

9	Fuldt op vor Fader huld
	har af det røde guld:
	Af hjertenskærlighed,
	med fryd, med liv og fred.

10	I Jesu Kristi navn
	han tager os i favn
	og kysser i os ind
	et himmelsk barnesind.

11	Thi synge vi i kor
	med engle: Fred på jord!
	Gud Fader nat og dag
	i os har velbehag!

	1  Mark 7,34
				N.F.S. Grundtvig 1856.

444
			Mel.: Guds Søn kom ned fra Himmerig
				Sin vogn gør han af skyer blå
1 	Guds-husets dør er i vor dåb,
	og hvem derad indganger,
	ham møder herlighedens håb
	og Paradisets Sanger 1,	
	thi Herren vidner: Her er jeg,
	Guds-husets dør, den rette vej
	til Himlens højelofte.

2 	Thi smiler englemildt, I små!
	Hvor det er sandt at sige,
	at kun på barnefod indgå
	man kan i Himmerige.
	I store! vorder små på ny,
	så op til Herren over sky
	I vokse kan med ære.

3 	Med fryd vi i Guds menighed
	for ham os dybt nedbøje,
	som trykker kun al hovmod ned,
	vil ydmyghed ophøje,
	sig kalder selv en kongeørn2,
	som bær på vinger sine børn
	op til sit høje sæde.

4 	Ej skal vi bævende som før
	i pagtens gamle dage
	se til Guds hus og Himlens dør,
	mismodige forsage;
	thi de genfødte er Guds æt,
	og han, der gav dem børneret,
	er mægtig i de svage.

1  Kristus
2  5.Mos 32,11
				N.F.S. Grundtvig 1836 og 1853.
			Jfr. nr. 156 

445
			Mel.: Guds Søn kom ned fra Himmerig
				Som hønen klukker mindelig
1	Af diendes og spædes mund 1,
	for ordet: Fred med eder!
	sig lovsang Gud i allen stund
	ved barnedåb bereder;
	de spæde åbenbarer han,
	hvad verdens visdom og forstand
	forgæves efterleder.

2	Han går med dem i nådepagt
	om Himlens arv og eje,
	han skænker dem sin englevagt
	på alle deres veje,
	og Jesus-navnet yndig klang
	hver aften får i vuggesang
	ved deres barneleje.
	
3	Vi døber dem i Jesu navn,
	trods hvem det vil forhindre,
	vi lægger dem i Jesu favn,
	de kan ej blive mindre;
	Gud, lad dem vokse ved hans bryst!
	Gud, lad dem frydes ved hans røst,
	så deres øjne tindre!

	1  Matt 21,16; Sl 8,3
				N.F.S. Grundtvig 1843.

446
			Mel.: Henrik Rung 1857
1	O, lad din Ånd nu med os være,
	vor Jesus Kristus, Herre sød,
	så børnene, vi til dig bære,
	må døbes til din sejer-død!

2	Vi efter dig dem her opkalde,
	o, lad dem i dit navn opstå!
	Om end de snuble, ej de falde,
	men fare fort og målet nå!

3	Er løbet langt, lad dem ej mattes,
	gråhærdet tjener kom i hu!
	Er løbet kort, lad ej dem fattes
	en plads, hvor hjemme selv er du!

4	O, skriv dit navn i deres hjerte
	og deres i din højre hånd,
	så de med dig har fryd og smerte
	tilfælles i den Helligånd!

5	For vuggen lyde engletoner,
	lad dem ej dø på gravens bred!
	Alt som du korser, så du kroner,
	i skyggedalen du går med.
				James Allen 1757. Thomas Beck 1782. 
				Edward Bickersteth 1833. 
				N.F.S. Grundtvig 1837.

447
			Mel.:  Til vor lille gerning ud
	Herren strækker ud sin arm,
	små vil han velsigne;
	kommer, små, til Jesu barm,
	lærer ham at ligne!
	Døb, genfød dem, Herre from,
	dybt i livets kilde!
	Aldrig de til død og dom
	sig fra dig forvilde!
				Engelsk (1834). N.F.S. Grundtvig 1837.
448
			Mel.: Peter Møller 1974
				Egil Hovland 1976
1	Fyldt af glæde over livets under,
	med et nyfødt barn i vore hænder,
	kommer vi til dig, som gav os livet.

2	Fyldt af bæven foran ukendt fremtid
	lægger vi vort barn i dine hænder.
	Det, som sker i dåben, gør os trygge.

3	Fyldt af undren er vi i din nærhed.
	Du, som bærer verdensrummets dybder,
	venter på de små og tar imod os.

4	Ved dit værk, ved kærlighedens vilje,
	er vi født på ny til liv i Kristus,
	til et åbent liv i tro og tillid.

5	Og ved tidens grænse lever fortsat
	dine løfteord ved døbefonten,
	dåbens lys er tændt, når livet slukkes.

6	Større rigdom, end hvad ord kan rumme,
	har du givet os ved dåbens gave.
	Herre, skænk os troen fuld, af glæde!
				Svein Ellingsen 1971. 
				Str. 1-5: Jens Kristian Krarup 1974. 
				Str. 6: Jens Lyster 1978.

449
		Mel.: Ole Schmidt 1986
1    	Vor Herre tar de små i favn,
		dem skal I ikke hindre!
Det er jo Jesu blik, vi ser
		i barneøjne tindre!

2    	For i Guds hånd og i hans Ånd
		er menneskene lige,
og genfødt nu ved ord og vand
		tilhører du Guds rige.

3    	Barnlille, Gud omarmer dig
		og løfter dig i dåben,
for du blev døbt i Jesu navn,
		og livets dør står åben.

4    	Vi magter ikke livet selv,
		men legemligt er Ordet
tilstede: Gud forbarmer sig
	i Krist ved nadverbordet.

5     	Du lille barn, vær hjemme her
		i kirkens lyse indre,
hvor Pagtens ord, trods alt der sker
		på jord, skal overvintre!

6    	Så tar vi vare på de små,
		den gode Gud har givet.
Dem følge tillid, mod og tro,
		at de må leve livet!
	Jørgen Gustava Brandt 1986

450
			Mel.: Gak ud, min sjæl, betragt med flid
1	Du kommer, Jesus, i vor dåb.
	Her rækker du os mod og håb.
	Alene er vi svage.
	Nu lover du at være med,
	at være med os hvert et sted
	i dag og alle dage.

2	Nu tager du os i din hånd.
	Du skænker os din gode Ånd
	i ordet og i vandet.
	Du vil, at ingen skal gå tabt.
	Til frelse blev vi alle skabt
	og af Guds fingre dannet.

3	Al magt i Himmel og på jord
	blev givet dig. Kun med et ord
	gør du for Gud os rene.
	Plant kærlighed i vore sind,
	og pod os, Herre, i dig ind
	som dine nye grene!
				Johannes Johansen 1992.

451
			Mel.: Mæt min sjæl, o Jesus sød
	Du, som os  af nåde stor
	har genfødt af vand og ord,
	hjælp, vi bær vort kristennavn
	dig til ære, os til gavn,
	holder tro vor dåbes pagt,
	står mod fjenden ret på vagt,
	stoler på, hvad du har sagt.
			Peder Jensen Roskilde omkring 1610. 
			N.F.S. Grundtvig 1832.
			Bearbejdet 1935.
452
			Mel.: Guds Søn kom ned fra Himmerig
1	Du folk, som kristne kaldes vil,
	Guds salvede og fromme,
	alt siden han ved dåben til
	sit samfund dig lod komme,
	betænk, betænk, og agt det stort,
	hvad Gud har dig i dåben gjort,
	hvad nåde dig er skænket!

2	Du var, før du til verden kom,
	og før du noget gjorde,
	alt under vredens strenge dom,
	fordømt, fortabt og borte;
	du havde af forældres blod
	et sind, som var din Gud imod
	og ville ham ej kende.

3	Al denne ulyksalighed,
	alt det, dig skade kunne,
	det sank i dåbens vande ned
	og evig gik til grunde;
	alt, hvad ved Adam var forsét,
	og ved dig selv var ilde sket,
	har Gud i dåben druknet.

4	De sorte lænker sank som bly
	i dåbens frelse-vande;
	Gud lod dig fri og skøn og ny
	i nådens rige lande,
	han gav dig børneret og navn
	og tog dig i sin milde favn,
	som alle himle bærer.

5	Så lad da ingen Satans list
	berøve dig dit gode,
	men vær en dejlig himmelkvist
	og frugtbar  Jesu pode,
	der  svarer til dit kristennavn,
	at du din dåbes frugt og gavn
	kan her og evig nyde!
				Paul Gerhardt 1667. 
				Hans Adolph Brorson 1739.

453
			Mel.: Vor tro er den forvisning på
				Guds Søn kom ned fra Himmerig
1	Vort løsen er vor tro og dåb,
	det er vort samfunds kæde,
	deraf udspringer alt vort håb,
	oprinder al vor glæde;
	og ordet af vor Herres mund,
	det er vor kirkes klippegrund,
	og det er Åndens bolig.

2	Og hvad så Herrens menighed
	end sukker for af Ånden,
	når tro og dåb vi holder ved,
	oprinder efterhånden;
	thi endnu er Guds Ånd så rig,
	så mægtig og miskundelig
	som første pinsedagen.
				N.F.S. Grundtvig 1836.
				 Bearbejdet 1850.

454
			Mel.: Kender du den livsens kilde
				Helligånd, de frommes glæde
1	Barnelivets  favre dage
	kun forgæves folk på jord
	kalder sukkende tilbage,
	som en drøm de heden fór,
	hjerte hvert dog føle må:
	vorde ej vi atter små,
	aldrig mer på englestige
	vinde vi til Himmerige.

2	Men hvad alle verdens vise
	kun omsonst vil prøve på,
	han, som alle kristne prise,
	har bevist, hans ord formå:
	hver, som tror af hjertens grund,
	hvad han os har lagt i mund,
	de i dåben fødes atter
	til Guds børn, hans søn og datter.

3	Vore egne barnedage
	i det bedste faderhjem,
	intet er mod dem, vi smage
	med Guds Søn i Betlehem,
	når, genfødte i hans navn,
	han os tager ømt i favn
	og, med mer end englerøster,
	kalder broder os og søster.
	
4	Disse Herrens barnedage,
	de er evighedens vår,
	vifter bort al sorg og klage
	også fra de hvide hår,
	taler med hinanden lydt
	om det mål for livet nyt,
	himmelvidt fra skyggedale:
	guddoms-liv i gyldne sale.
				N.F.S. Grundtvig 1844 og 1864.

Nadver

455
			Mel.: J.P.E.Hartmann 1860
				Jesus han er syndres ven
1 	Mindes vi en fuldtro ven
	i det fjerne alle dage,
	ønskende, han snart igen
	vende må med fryd tilbage;
	Frelser, i din menighed
	skal dit minde vare ved.

2	For vor synd du sank til jord,
	gik for vores skyld i døden,
	til vort gavn du højt opfór,
	kommer os til hjælp i nøden,
	bad os selv udtrykkelig:
	Venner mine! mindes mig!
	
3	Når da om dit nadverbord
	trindt og tæt vi tage sæde,
	med den tro, at i dit ord
	du er sandelig til stede,
	mindet gløder i vort bryst,
	har på tungen englerøst.

4	Jesus Kristus, fuldtro ven!
	Skab da i os hjerter fromme,
	som, indtil vi ses igen,
	så dig altid ihukomme,
	søge livet i dit navn,
	finde glæden i din favn!
			G.T. Noel 1810.
			 N.F.S. Grundtvig 1837.

456
			Mel.: Jeg ved et evigt Himmerig
1 	Vor Herre Jesus i den nat,
	hvis gru han selv kun kender,
	af alle svigtet og forladt,
	forrådt i synderhænder,
	
2	sig selv os i sin nadver gav
	som brød og vin for livet,
	forinden svøbe, kors og grav
	blev ham til gengæld givet.
	
3	Derfor på Herrens bord er sat
	de lys, som nu vi tænder;
	de vidner om den onde nat,
	der os og vort omspænder.

4	Der er kun mørkets gru og gys
	hos os og alle steder.
	Kun her, kun her, kun her er lys,
	hvor Jesus med os beder.
				K.L. Aastrup 1941.

457
			Mel.: Sven-Eric Bäck 1959
				Asger Pedersen 1978
1	Du, som gik foran os
	helt ned i angstens dyb,
	hjælp os at finde dig,
	Herre, i mørket.

2	Du, som bar al vor skyld,
	bar den og tilgav den,
	du er vort hjertes fred,
	Jesus, for evigt.

3	Du, som med livets brød
	går gennem tid og rum,
	giv os til hver en tid
	brødet fra Himlen!

4	Du, som går foran os
	her i et søndret liv,
	send os med fred og brød
	ud i alverden!
			Olov Hartmann 1968.
			 N.J. Rald 1969. 

458
			Mel.: Kommer, sjæle dyrekøbte
				Tiden skrider, dagen rinder
1	Zion, pris din saliggører,
	pris din hyrde, som dig fører,
	sig ham tak i syngekor!
	Se nu til, hvad du kan evne;
	dog hans pris kan ord ej nævne,
	som dig dækker her sit bord.

2	Dette bord i aftenstunden
	viser, tiden er udrunden,
	Lovens påske er nu endt;
	sagen følger nu på skygge 1,   
	Herren selv vil hos os bygge,
	har sit lys i natten tændt.

3	Dette er vor grund til glæde:
	Kristus selv er her til stede,
	thi hans kød for sandt er mad,
	og hans blod for sandt er drikke;
	tro det, tag det, tvivl slet ikke,
	spis og drik, og vandre glad!

4	Kristus er for alle givet,
	vil for alle være livet,
	alle byder han sig hel,
	vil med sig os fast forene,
	han er vinstok, vi er grene
	og har alle i ham del.

5	Du, som alt formår at virke,
	samler os udi din kirke
	ved din Ånd og ved dit ord,
	gør os dine helgen lige,
	brødre med dem i Guds rige,
	søskend hist om Himlens bord!

	1  Hebr 10,1
				Thomas af Aquino 1264.
				M.B. Landstad 1861.

459	
			Mel.: Johann Schop 1642
				Fred til bod for bittert savn
				Stille er min sjæl til Gud
1	Herre! hvor skal vi gå hen 1? 	
	gå fra dig, vor sjæleven,
	fra den levende Guds Søn,
	fra vor tros den store løn,
	fra den eneste på jord,
	i hvis mund er livets ord!

2	Nej, om end det klinger hårdt,
	ej dit ord os kyser bort,
	dybt vi føler, at på jord
	døden er det hårde ord;
	hvad der ånder liv i dødt,
	er som kærligheden blødt.

3	Æd mit kød, og drik mit blod,
	siger Livets Fyrste god,
	på mit ord med brød og vin!
	Da for dig var døden min,
	da, oprejst af sorten jord,
	jeg for dig til Himmels fór.

4	Hør det, hjerte, hvor du slår
	i mit bryst med bange kår!
	Tag vor Herre på hans ord,
	nyd ham ved hans nådebord!
	Æd hans kød, og drik hans blod,
	og stat op, som han opstod!

5	Kongens søn fra Himmerig
	siger, vidner: Sandelig,
	hvo, som i mit kød og blod
	tager del med vilje god,
	livet mit han har i sig,
	som min Faders er i mig.
	
6	Ene det på jorden véd
	Jesus og hans menighed,
	verden tænker, det er tant,
	hjertet føler, det er sandt,
	at til støv er dalet ned
	livet i Guds kærlighed.

	1  Joh 6,68
				N.F.S. Grundtvig 1837 og 1864.

460
			Mel.: J.B. König 1738
1	Jesus, din søde forening at smage
	længes og trænges mit hjerte og sind;
	riv mig fra alt, hvad mig holder tilbage,
	drag mig i dig, min begyndelse, ind!
	Vis mig ret klarlig min jammer og møje,
	vis mig fordærvelsens afgrund i mig,
	at sig naturen til døden kan bøje,
	ånden alene må leve for dig!

2	Styrk mig ret kraftig i sjælen herinde,
	at jeg kan finde, hvad Ånden formår;
	tag dig til fange min tale og sinde,
	led mig og lok mig, så svag som jeg går!
	Mig og hvad mit er, jeg gerne vil miste,
	når du alene i hjertet må bo,
	og sig omsider på døren må liste,
	hvad som forstyrrer min inderlig ro.

3	O, hvo der kunne det ene kun lære:
	sig at opofre med hjerte og hu!
	O, måtte Jesus mig alting kun være,
	jeg er, desværre, langt borte endnu!
	Jesus, som gav mig et hørende øre,
	ræk mig tillige din kraftige hånd,
	at jeg min vandring herefter må føre
	ret som en kristen i helligheds ånd.

4	Hør dog, o Jesus, din klagende due,
	hyrde, opsøg dit vildfarende lam,
	vær mig blandt myrra en læskende drue 1,
	lutre mit hjerte fra synd og fra skam!
	Lad mig i bogstavens væsen ej blive 2,
	som kun gør udvortes ærbar og fin,
	Ånden lad Loven i hjertet indskrive,
	at jeg i sandhed må kalde mig din!

5	Jesus, når vil du dog skaffe mig hvile?
	Byrden den trykker, ak, tag mig den af!
	Når skal jeg se dig ret venlig at smile?
	Rejs dig at true det brusende hav!
	Kærligste Jesus, du må dig forbarme,
	skjul dog ej evig dit ansigt for mig!
	Ædleste rigdom for åndeligt arme,
	fyld det udtømmede hjerte med dig!

6	Lad mig, o Jesus, forgæves ej råbe!
	Se dog, hvor sjælen er hungrig og træt!
	Læskes den kan med en kærligheds-dråbe,
	kald den din egen, så bliver jeg mæt!
	Kærlig du sagde: De måtte forsmægte, 
	dersom jeg lader dem fastende gå.
	Nåde og Sandhed! hvor kan du da nægte
	sjælene smuler at styrke sig på?

7	Nådigste Jesus, nu vil jeg mig binde
	fast til din dyre forjættelses pagt:
	beder og leder, så få I og finde,
	så har de sanddrue læber jo sagt;
	jeg vil med kvinden fra Kanaans egne
	efter dig råbe, til du bliver mild,
	svarer: Jeg vil ej på værdighed regne,
	amen, ja amen, dig ske, som du vil!

	1  Mark 15,23
	2   Rom 7,6
				J.L.C. Allendorf (?) 1712. 
				P.J. Hygom 1740.
				 Bearbejdet 1845.

461
			Mel.: Førreformatorisk hymne / Erfurt 1524
				Wittenberg 1533
				Aldrig er jeg uden våde
1	Jesus Kristus er til stede!
	Han fra os har vendt Guds vrede;
	med sin pine, med sin død
	fri’r han os fra evig nød.

2	At det os i hu skal blive,
	vil sit legem han os give
	skjult i disse brød så små,
	og i vin hans blod vi få.

3	Men før gaven vi tør tage,
	må vort hjerte vi ransage;
	thi hvo hid uværdigt går 1,
	døden her for livet får.

4	Først skal vi Gud Fader prise
	for den dyre himmelspise;
	thi sin Søn til kors og død
	gav han for, hvad vi forbrød.

5	Så til hjerte ret os tage,
	at Guds bord er for den svage,
	som af synden trykkes ned,
	og som selv ej trøst sig ved.

6	Selv han siger: Kom, du arme,
	thi nu vil jeg mig forbarme;
	er du karsk, da lad det stå,
	at ej ilde det skal gå!

7	Kan du selv afhjælpe nøden,
	hvorfor gik da jeg i døden?
	Kan du nå det uden mig,
	gælder dette bord ej dig.
	
8	Tror du ret af hjertegrunden
	og bekender det med munden,
	da er du beredt helt vel,
	da får føde her din sjæl.
	
9	Denne frugt dog her må kendes:
	at din kærlighed nu tændes
	til din broder mer og mer;
	gør mod ham, som her dig sker!
	
	1  1 Kor 11,27-28 
				Jan Hus omkr. 1400
				 Martin Luther 1524. (Dansk 1528).
		 		F.L. Mynster 1863. 
				Bearbejdet 1873.

462
			Mel.: Johann Crüger 1649
	Jesus, livets sol og glæde,
	se, her er jeg nu til stede!
	Jesus, du al nådens kilde,
	hør, hvad jeg så gerne ville;
	se, jeg falder dig til fode,
	giv, at mig til gavn og gode
	og dit frelsernavn til ære
	jeg i dag din gæst må være!
				Johann Franck 1649. 
				Hans Adolph Brorson 1739.
				 Bearbejdet 1885.

463
			Mel.: Førreformatorisk melodi / Horn 1544
	Mæt min sjæl, o Jesus sød,
	med dit kød, det sande brød,
	vederkvæg mig, Frelser min,
	med dit blod, den rette vin,
	til min synds forladelse
	og din døds hukommelse;
	dig al tak og ære ske!
				Peder Jensen Roskilde omkring 1610.

464
			Mel.: Emil Hartmann 1860
1	Jeg kommer, Herre, på dit ord
	og knæler ydmyg ved dit bord;
	modtag mig da, forskyd mig ej,
	du livets fyrste, sandheds vej!

2	Bespis mig med dit Himmel-brød,
	og skænk mig af din kalk så sød,
	at jeg må kende ret den magt,
	som er i disse gaver lagt!

3	Udslet min skyld, bortvend min nød,
	forglem, forglem, hvad jeg forbrød,
	aftvæt min tanke, styr min hånd,
	og styrk mig ved din Helligånd!
				J.M.G. Bondesen 1840.
				Bearbejdet 1850.

465
			Mel.: Vor Herres Jesu mindefest
1	O Jesus, gør det ved din Ånd,
	at dog Guds egen kraft og hånd
	berede kan mit hjerte så,
	jeg værdig til dit bord kan gå.
	
2	Jeg tror dit ord, som du har sagt,
	hvori din sandhed ind er lagt,
	at jeg med brødet får dit kød,
	i vin dit blod, som af dig flød.
	
3	Fornuften hjemme blive må,
	når jeg til Herrens bord vil gå.
	Jeg tror og spiser denne ret
	og bliver af min Jesus mæt.

4	Bestyrk du selv min svage tro,
	ryd vantro af mit hjertes bo,
	så jeg til evig salighed
	slet intet uden Jesus ved!

5	Du med dig selv mig så forén,
	at synd og nød og dødens mén
	os aldrig mere skiller ad,
	så dør i dig jeg fro og glad!
				1 Kor 11, 23-29
				Thomas Kingo 1689.
				 Bearbejdet 1852.

466
			Mel.: B. Gesius 1603
				Når syn og hørelse forgår
1	Vor Herres Jesu mindefest
	den højtid er, som glæder bedst;
	thi hvor han kommes ret i hu,
	lyslevende han er endnu.
	
2	Vær, Jesus, da mit liv, min lyst,
	den skjulte perle i mit bryst!
	Vær du min trøst, vær du min fred,
	vær du mit lys, min salighed!
	
3	Et lys, som aldrig bliver slukt,
	en blomst, som altid sætter frugt,
	en videnskab, som Gud kun ved,
	er livet i din kærlighed.
	
4	Den hilser mildt som morgenrød,
	den brænder klart som solens glød,
	den døber støv med glædens dåb,
	den føder herlighedens håb.

5	Den føder hjertens kærlighed
	til dig, som for os døden led,
	den føder kundskab evig sand
	om livets lys og livets land.

6	Kun hvo, som elsker, kender Gud
	og dig, hans hjertes sendebud,
	hans Ord, hans billed og hans Søn,
	hans jævnlige i lys og løn.

7	Som Faderen, så ærer dig
	hvert englekor i Himmerig,
	og som du elskes her på jord,
	af støv opelskes englekor.

8	Så bryd da ud i fryderåb,
	du gamle tro, du unge håb!
	og du, som ej af alder ved,
	du evig glade kærlighed!

9	I Jesu navn syng Jesu pris
	i ørken og i Paradis,
	alt, hvad som tunge har og røst,
	alt, hvad som hjerte har i bryst!

10	Halleluja for Herrens bord,
	i Himlen hist, og her på jord!
	Halleluja! stig op, stig ned
	for Jesus, i al evighed!
				N.F.S. Grundtvig 1843 og 1845.

467
			Mel.: Når i den største nød vi stå
1	Du er vor skat, o Jesus sød!
	du er det sande livets brød,
	som nyde skal med fryd og fred
	dit folk i tid og evighed.

2	Det brød, som brydes på dit bord,
	det er din Faders Guddoms-ord,
	det er dig selv med liv og Ånd,
	livsbrødet af Guds faderhånd.

3	Den vin, som skænkes i dit navn,
	er evig bod for alle savn,
	din Faders kalk og livets flod,
	dit evig friske hjerteblod.

4	For øjet skjult, for hånden tom
	du vandrer i din helligdom,
	men kendes dog på røsten din,
	når du velsigner brød og vin.
	
5	Du siger: Æder, drikker frit
	af kødet og af blodet mit!
	Da får vi om dit liv besked
	i tro og håb og kærlighed.

6	O Jesus! ja, det er din røst,
	vær altid du vort håb og trøst!
	I dig vi se med Åndens sans
	vort lys, vort liv, vor sol, vor glans.

7	Så tit vi mødes ved dit bord,
	lad mætte os dit Guddoms-ord,
	og lad os i dets klare vin
	inddrikke barneglæden din!

8	Slyng kraftig ved din Helligånd
	om os fuldkommenhedens bånd 1!
	Lyslevende os lær derved:
	din Fader, Gud, er kærlighed!

9	Opdrag os til dit Himmerig,
	at elske, ligne, love dig,
	til kærligheden, Fader kaldt,
	din Gud, vor Gud, er alt i alt!

	1  Kol 3,14
				Latin omkr. 1200.
				 J.J. Otthense 1625. 
				N.F.S. Grundtvig 1837-40.

468
			Mel.: Vor Herres Jesu mindefest
1	O Jesus, på din alterfod
	med hjertens tro, med bøn og bod
	for dig jeg knæler, du Guds Lam,
	som bar al verdens synd og skam.

2	Jeg er i dag min Jesu gæst,
	o sjæl, betænk den høje fest,
	han byder dig til bords med sig,
	ja, med sig selv bespiser dig.

3	Her rækker han mig under brød
	sit legem, som led korsets død,
	og under vin sit rosenblod,
	den dyre nådes purpurflod.

4	Jeg tror og ved, hvad her jeg får,
	enddog min sans det overgår:
	Jeg får min Jesus slet og ret,
	og af ham selv jeg bliver mæt.

5 	Hvordan det sker, det ved jeg ej,
	her har han ikke vist mig vej,
	min sans så højt sig ej bør sno,
	det er mig nok hans ord at tro.

6	Så fryd dig da, min sjæl og ånd,
	at dog Guds tjeners ringe hånd
	må række dig det salig pant,
	hvori sig Gud med dig forbandt.

7	Det bord, det er min sjælekraft,
	der får jeg livets himmelsaft,
	det er mit hjertes styrkes rod,
	det er min trøst, min tro, mit mod.

8	O Jesus, lad mig aldrig gå
	fra dette bord, hvor du est på,
	jeg kaster jo al verden hen,
	og længes altid did igen!

9	Indtil du i dit Himmerig
	henflytte vil mig op til dig,
	hvor mig skal evig ære ske,
	og jeg har nok i dig at se.
				Thomas Kingo 1681.

469
			Mel.: Vor Herres Jesu mindefest
1	Så går nu sjælens højtid an,
	vor Jesus dækker bord, og han
	med blodet af sit purpursår
	til dig at pleje færdig står.

2	Frygt ej for din uværdighed,
	din Jesus nok din jammer ved;
	gak, nyd din frelsers kød og blod,
	så får du styrke derimod.

3	Du længes til din Jesus hen,
	han længes efter dig igen;
	når begges længsel mødes så,	
	forening skal forvist de nå.

4	Betænk, at hvad dig ængster, alt
	til hobe er af ham betalt,
	så vær kun du en kærlig gæst,
	og hold i Ånden frydefest!

5	Hans hjerte står i længsels brand,
	hans øjne vinker, hvad de kan,
	hans arme favner efter dig,
	og munden råber: Kom til mig!

6	Tag denne spise, den er sød,
	mit legeme i dette brød,
	dér kan dit hjerte smage, at
	din synd er ganske dig forladt.

7	Kom, drik mit eget blod i vin,
	thi jeg er din, og du er min,
	det er for dig et sikkert pant,
	at du er min, at det er sandt.

8	O Jesus, søde Jesus, hvor
	er dog din kærlighed så stor,
	hvor gør den søde Himmel-mad,
	hvor gør den dog mit hjerte glad!

9	Det blod, som flød for syndens gæld,
	er i min sjæl et livets væld;
	det slukked vreden før så vel,
	nu læsker det min tørstig sjæl.

10	Det flyder ind udi mit bryst
	og drukner verdens ve og lyst,
	det flyder om mit ganske sind
	og lukker til Guds have ind.

11	Det giv mig da, min frelsermand,
	som det alene give kan,
	at jeg i din forening må
	til døden frisk og mandig stå!

12	Jeg ved vel, det vil koste strid,
	og fjenden gør nu mere flid,
	men dette ved jeg og om dig,
	at du skal aldrig slippe mig.
				Hans Adolph Brorson 1739.

470
Mel.: Spiritual
1	Lad os bryde brødet sammen ved hans bord,
lad os bryde brødet sammen ved hans bord.
Når vi møder dig, Gud, i din solopgangs klare lys,
vær nådig, Herre, mod os!

2	Lad os drikke vinen sammen ved hans bord,
lad os drikke vinen sammen ved hans bord.
Når vi møder dig, Gud, i din solopgangs klare lys,
vær nådig, Herre, mod os!

3	Lad os prise Herren sammen ved hans bord,
lad os prise Herren sammen ved hans bord.
Når vi møder dig, Gud, i din solopgangs klare lys,
vær nådig, Herre, mod os!
Spiritual. Holger Lissner 1971.

471
			Mel.: O kristelighed
1		O glædelig dag, 
	da Jesus gik under mit syndige tag!
	Hvor må jeg dog sande, at Herren er god,
	han gav mig sit hellige legem og blod
	med søde og sande livsalige ord
		ved nadverens bord.

2		Hvo ville da vel
	anklage min salig benådede sjæl?
	Hvo vil mig fordømme? thi Kristus er her,
	som gør mig retfærdig og haver mig kær;
	ham vil jeg og tjene med hjertelig lyst
		og lyde hans røst.

3		Jeg gav ham min tro,
	mit hjerte skal være Guds hellige bo,
	ej nogen skal gøre den fæstning fortræd,
	hvor Jesus er inde, der lyser han fred,
	ej nøden, ej døden, ej yndest, ej had
		skal skille os ad.

4		Så skal jeg engang
	vel blive fuldkommen og synge min sang
	som Himmerigs borger blandt englenes 	trop,
	hvor troen og håbet de hører da op,
	men kærlighed bliver i glæde og fred
		evindelig ved.
				Ivar Diderichsen Brinch (?) 1697. 
				M.B. Landstad 1861.
				 Bearbejdet 1951.

472
			Mel.: Vor Herres Jesu mindefest
				O Herre Krist! dig til os vend
1	O Jesus, søde Jesus, dig
	ske hjertens tak evindelig,
	som med dit eget kød og blod
	så kærlig mig bespise lod!

2	Bryd ud, min sjæl, med tak og sig:
	O, hvor er jeg nu blevet rig!
	Min Jesus i mit hjerte bor,
	tak, tak, hvor er min glæde stor!
				Thomas Kingo 1689.

473
			Mel.: Her ser jeg da et lam at stå
	Dit minde skal, o Jesus, stå
	uglemt i sind og tanker,
	mens brød af ager er at få,
	og druer gror på ranker;
	og hvor der brydes helligt brød,
	dér skal forkyndes Herrens død 1
	blandt unge folk og gamle,
	indtil du synlig kommer frem
	i skyen, os at hente hjem
	og i dit rige samle.
	
	1  1 Kor 11,26
				Petter Dass (1715).
			 	Bearbejdet 1951.

474
			Mel.: Nu velan, vær frisk til mode
	Jesus Krist, du gav mig livet,
	dødens magt du overvandt;
	ved dit bord du mig har givet
	salighedens visse pant.
	Styrk du mig i bøn og tro!
	Giv mig fred og sjælero!
	Gør, at jeg din ære fremmer, 
	over dig mig selv forglemmer!
				Ämilie Juliane af Schwarzburg-
				Rudolstadt 1685.
				Birgitte Kaas 1734. Ove Malling 1798.
				 N.F.S. Grundtvig 1837. 

475
			Mel.: Th. Laub omkring 1900
1	Går det, Herre, som jeg vil,
	må mit hjerte råde,
	da, så længe jeg er til,
	trøster mig din nåde;
	siden i dit Himmerig
	sidder jeg til bords med dig
	og hos dig og dine
	glemmer død og pine.

2	Barnehjertets dybe lyst
	til i Himmerige,
	hvilende ved Herrens bryst,
	værdig tak at sige,
	den forstærke Herrens Ånd,
	så den sprænger alle bånd,	
	herlig overvinder,
	hvad der er til hinder!
				(Matt 15,27)
				N.F.S. Grundtvig 1837.
				 Bearbejdet 1873.

476
			Mel.: Harald Herresthal 1976
1	Kornet, som dør i jorden,
	opstår som fyldte aks. 
	Druer, som knuses i persen,
	modnes til gylden vin.
	Gud, giv os troen tilbage:
	tro gennem dybest mørke,
	liv gennem nat og død!

2	Vi, som blev døbt til Kristus,
	døbt til hans død og grav,
	ejer opstandelsens løfte:
	lovsang og evigt liv.
	Himmelens lovsang begynder
	her, hvor du selv er nær os,
	midt i vor nat og død.

3	Kornet, som dør i jorden,
	lever i nye korn.
	Kristus, i måltidets nærvær
	gir du os livets brød.
	Dig vil vi takke og prise!
	Slægternes evige lovsang
	stiger fra nat og død.
				Svein Ellingsen 1976. 
				Holger Lissner 1992.

477
			Mel.: Nu blomstertiden kommer	
1	Som korn fra mange marker,
	ud over jorden lagt,
	i dette brød på bordet
	til ét blev sammenbagt,
	lad også kirken samles,
	o Gud, fra hvert et sted,
	så vi til ét kan blive
	i Himmerigets fred!

2	Fra tunge drueklaser
	blev mange dråber saft
	forenet her i vinen,
	der rummer Herrens kraft.
	Lad sådan kirken samles
	fra hvert et land på jord
	og blive Guds familie
	ved Himmerigets bord!
				Str. 1: Anders Frostenson 1936 efter oldkirkelig nadverbøn. 
				Str. 2: Per Lønning 1973. 
				Str. 1-2 Poul Dam 1993.

Konfirmation

478
Mel.: Henrik Fibiger Nørfelt 1992
Op, al den ting, som Gud har gjort
1    	Vi kommer til din kirke, Gud,
og finder døren åben. 
Det navn blir aldrig slettet ud,
vi fik hos dig i dåben.

2    	I dåben har du givet os
dit Himmerig i eje,
selv om du vidste, vi i trods
gik bort fra dine veje.

3    	Du lærte os at sige Far 
til dig, da vi var spæde.
Du sa’: I disse små jeg har
min allerstørste glæde.

4    	Så blev vi børn af dig, som bor
på jorden og i Himlen.
Den mindste her, som på dig tror,
blir ikke væk i vrimlen.

5    	Den grund, du har i dåben lagt,
dit stærke ja til svage,
bekræfter du, skal stå ved magt
i dag og alle dage.

6    	O Herre, hvor skal vi gå hen?
din dør er altid åben.
Her taler du til os igen
som første gang i dåben.
Johannes Johansen 1974. 2001.
479
			Mel.: Fra Thomissøns salmebog 1569	
1	Han, som på jorden bejler
	til troskab uden svig,
	når vi kun vil, besegler
	sin pagt om Himmerig.
	Han døber med den Helligånd
	på ord, som aldrig fejler,
	han rækker os sin hånd.

2	Den hånd, som fra afgrunden,
	hvor syndens sold 1 er død,	
	os fører ind i lunden,
	hvor livets lyst er sød,
	den fører os til Herrens bord,
	med hjertet og med munden
	at smage nådens ord.

3	Den hånd med bibelstaven
	os trøster i al nød,
	den lukker op Guds-haven
	for os i liv og død;
	engang den bryder gennem sky
	og vinker op fra graven
	vor krop med kjortel ny.

4	Den hånd hvert hoved kroner
	med evighedens guld,
	som Jesus, vor forsoner,
	på jord var tro og huld;
	med frydesang der skabes da
	et hav af himmeltoner,
	et fuldt halleluja.

5	Halleluja for hånden,
	som Herren os har rakt!
	Halleluja for Ånden,
	som livet os har bragt!
	Halleluja for ærens krans,
	for hvilen efter vånden,
	for glæden i sin glans!

	1  løn, Rom 6,23
				N.F.S. Grundtvig 1843 og 1845.

480
			Mel.: Vor Gud han er så fast en borg
1	Lad denne dag, o Gud, vor Gud,
	for os velsignet være,
	lær os at elske dine bud
	og troens frugter bære!
	Vi for dit åsyn stå,
	vi alle, store, små;
	se, Fader, til os ned,
	og i din kærlighed
	din Helligånd os sende!

2	Læg ordet i de unges mund,
	dets kraft i hjertet brænde,
	at de på troens faste grund
	dig, Jesus, må bekende!
	Vi bar engang dem frem,
	til arv vi gav dig dem,
	du tog dem i din favn,
	de døbtes i dit navn;
	hør, Herre, hvad vi beder!

3	Forny dem i din nådepagt,
	prent dem den fast i sinde,
	og lad det ja, her bliver sagt,
	dem aldrig gå af minde!
	I deres svaghed vær
	med kraft dem stedse nær,
	styrk dem ved nådens magt,
	at de i dåbens pagt
	til døden tro må blive!

4	Og når de fra forældres hånd
	skal ud i verden vanke,
	da led dem, Frelser, ved din Ånd,
	læg stadig dem i tanke,
	at de til dig er døbt,
	fra synden dyrekøbt,
	at aldrig er forladt
	den, som til dig har sat
	sit håb alene. Amen!
				Johan Nordahl Brun 1786. 
				Bearbejdet 1798 og 1844.

481
	Mel.: Helligånd, de frommes glæde
				Tag det sorte kors fra graven
1	Løgnens fader vi forsage,
	falsk er al hans lyst og pragt;
	sandheds Fader at behage
	vi fornyr vor dåbes pagt.
	Alt han kan, og alt han ved,
	gør dog alt i kærlighed,
	i sit billed han os skabte,
	igenløste det fortabte.

2	Gud os gav sin Søn til broder,
	Jesus Kristus, Gud og mand,
	salig priser vi hans moder,
	Himlens brud i jomfrustand.
	Han for os på korset led,
	død og Helved overstred,
	deler på sit herresæde
	med os liv og lys og glæde.

3	Gud os gav sin Ånd til trøster;
	i vor Herres Jesu navn
	han med alle englerøster
	kalder folk til Herrens favn,
	ånder, med vor frelsers røst,
	fred i det beklemte bryst,
	lader, med Guds faderstemme,
	støvet evigt liv fornemme.

4	Fader vor i høje sale,
	kom din pagt med os i hu!
	Sandheds Ånd i dybe dale,
	o, bekræft, besegl den nu!
	Herliggør med glans på jord
	Frelseren i troens ord!
	Gør det klart, at alle dage
	Gud er mægtig i de svage!
				N.F.S. Grundtvig 1843 og 1845.

482
			Mel.: O, kommer hid dog til Guds Søn
1	O Herre god og Frelser from,
	mig være lad din ejendom,
	mig selv ej mer tilhøre!
	Borttag, hvad Adams er og mit,
	og for det nye, som er dit,
	giv hjerte, øje, øre!

2	I hjertegrunden, Herre mild,
	optænd du kærlighedens ild,
	så det for dig kun brænder!
	Lad øjet åbnes for din glans,
	der overstråler sind og sans
	og kvæger dog, ej blænder!
	
3	Lad øret høre hyrdens røst,
	hvor til dit folk du taler trøst
	og fred til dine spæde!
	I pagten hvile hjertet trygt,
	trods verdens lyst, trods dødens frygt,
	og smage så din glæde!
				Peter Christian Kierkegaard 1838 og 1857.

483
			Mel.: Darmstadt 1698
1	Slip os arme ej,
	Jesus, på vor vej!
	Vi ej blive vil tilbage,
	vil kun du os med dig drage,
	som os føre kan
	til vort fædreland.

2	Kommer nød os på,
	lad os faste stå,
	at vi ej i vantro klage,
	når du sender mørke dage!
	Gennem trængsler må
	vi til Himlen gå.

3	Får vi hårde stød,
	eller andres nød
	til bekymring os vil blive,
	du tålmodighed os give!
	Lad i al vor ve
	os til målet se!

4	Gennem tiden så,
	Jesus, med os gå,
	at på tornefulde veje
	vi erfare må din pleje!
	Når vort løb er endt,
	hjem til dig os hent!
				N.L. von Zinzendorf 1721. 
				Chr. Gregor 1778. 
				N.J. Holm 1829.
				 H.S. Prahl 1889.

484
			Mel.: A.P. Berggreen  1849
				Under dine vingers skygge
1	Du, som vejen er og livet,
	dig vi har vort håndslag givet,
	Jesus, dig, på hvem vi tror;
	mellem alle verdens røster
	din er ene den, som trøster;
	led os i dit hyrdespor!

2	Giv, at dig vi følger efter,
	nær de små, de svage kræfter,
	bøj vor vilje, smelt vor trods!
	Lad dit navn i hjertet brændes,
	så ved dig vi her må kendes,
	at du hist må kende os!
				Christian Richardt 1885.

Præstevielse

485
		Mel.: O store Gud, din kærlighed
1	O Jesus, præst i evighed!
	Her lader du det kende,
	hvorfor dig Gud af Himlen ned
	til jorden ville sende,
	at syndere du kunne med
	din Fader vel forlige
	og lade dem få del og sted
	i ærens evig rige.

2	Og dine tjenere, som skal
	det sone-embed føre,
	så de på jorden Himlens sal
	med sjæle rig kan gøre,
	dem styrker du med råd og fred
	og deres synd forsoner,
	ja, dem med Himlens myndighed
	og store nåde kroner.
	
3	Som Faderen har dig udsendt
	og salvet uden måde
	med Ånd og kraft, som er bekendt,
	så vil du og i nåde
	ved Ånd og kraft med alle stå,
	som dine bud skal være
	og om i hele verden gå
	dit salig ord at lære.
	
4	Du ånder, og din gode Ånd
	du derved dem indgyder,
	så de får magt mod syndens bånd
	og vantros onde lyder,
	at løse dem, som vil i bod
	og tro til Gud sig vende,
	men binde dem, som står imod,
	i død og dom at ende.

5	Så er en hellig myndighed
	lagt svage folk i hænde,
	hvis lige verden ikke ved,
	den nåde bør man kende,
	at ingen engel måtte få
	det sone-embeds ære,
	men skrøbelige folk de må
	den nådetitel bære.
	
6	O Jesus, giv mig nåde til
	det embede at ære,
	som selv så højt du hædre vil,
	at jeg dit ord og lære
	ej blæser hen i vejr og vind,
	så jeg forstokket bliver
	og i mit flintehårde sind
	til døden bundet bliver.
				Joh 20,19-31
				Thomas Kingo 1689. 
				Fr. Hammerich 1850.

486
			Mel.: Fra Himlen højt kom budskab her
				Kom, sandheds Ånd, og vidne giv
1	I dag på apostolisk vis
	redskaber ny til Jesu pris,
	til lys og trøst for Herrens små,
	vi lægger vore hænder på.

2	I går vi kom, i morgen alt
	er vore dage sammentalt,
	men Jesus Kristus! dine år
	ej løber ud, mens verden står.

3	Med sol og måne går dit navn,
	fra slægt til slægt, til fredens havn;
	som stjernerne i tal og glans
	du skaber dig en vidnekrans.

4	Modtag og disse af vor hånd,
	udrust dem med din sandheds Ånd
	til vidner om dit ord, din fred,
	din tro, dit håb, din kærlighed!

5	O, lån dem ild af himmelsk art,
	o, giv dem lys, som brænder klart!
	O, giv dem mund, som ånder trøst,
	o, lån du dem din egen røst!

6	Giv mod og kraft til fast at stå
	og visdom til al kløgt at slå,
	der sig ophøjer mod din tro,
	forstyrrer dines sjælero!

7	Ja, giv dem trods på dine ord
	og lyst til dine lyse spor,
	tålmodighed i prøvens tid,
	og sejer i den gode strid!

8	Vær selv du deres prædikant!
	Lær dem for dig at skrifte grant,
	så de kan med dit helgenkor
	gå værdigt selv til Herrens bord!

9	Og når i alt de findes tro,
	lad i dit hus dem altid bo,
	gå ind og ud med lys og fred
	og frydes ved dets dejlighed!
				N.F.S. Grundtvig 1843 og 1845.